Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 161/5062/16-ц

провадження № 61-10796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Луцька міська рада, Приватне підприємство «Телфорт»,

третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Виконавчого комітету Луцької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року у складі судді Олексюка А. В. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Луцької міської ради, Приватного підприємства «Телфорт» (далі - ПП «Телфорт») про визнання нікчемним договору купівлі-продажу майна комунальної власності шляхом приватизації та скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що на праві власності ОСОБА_1 належить квартира НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 квартира НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_4 .

Згідно з розпорядженням Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 » було включено частину нежитлового підвального приміщення загальною площею 95 кв. м, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу. Даним розпорядженням було зобов`язано відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вищевказаного майна та провести його продаж ПП «Телфорт». 25 квітня 2002 року Луцька міська рада Волинської областіприйняла рішення № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», згідно з яким було затверджено вищевказане розпорядження міського голови та відчужено частину спірного нежитлового підвального приміщення.

Право власності на зазначене приміщення, тобто нежитлове приміщення загальною площею 95 кв. м по АДРЕСА_4 , було зареєстровано Луцькою міською радою 04 червня 2002 року, тобто більше ніж через місяць після винесення розпорядження № 253-рр від 18 квітня 2002 року та рішення від 25 квітня 2002 року № 1/13.

10 червня 2002 року Луцька міська рада в особі власного виконавчого органу - відділу обліку майна міської комунальної власності уклала із ПП «Телфорт» в особі директора ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив частину нежитлового підвального приміщення, загальною площею 98,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

12 червня 2002 року відділ обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради передав ПП «Телфорт» спірне приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року у справі № 2-3778/11, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 » яким було включено частину нежитлового підвального приміщення по АДРЕСА_4 , загальною площею 95 кв. м, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, та зобов`язано Відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вказаної частини нежитлового підвального приміщення шляхом викупу орендарем цього приміщення ПП «Телфорт», а також скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих у міжсесійний період», яким міський голова вирішив затвердити своє ж вищевказане розпорядження від 18 квітня 2002 року № 253-рр про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 .

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили скасувати рішення реєстратора № 697 у реєстровій книзі № 6 про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за Луцькою міською радою від 04 червня 2002 року та запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності за Луцькою міською радою, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 на нежитлове підвальне приміщення (номери з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м, видане виконкомом Луцької міської ради від 03 червня 2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації від 04 червня 2002 року за реєстровим № 697. Визнати недійсним договір купівлі-продажу майна комунальної власності від 10 червня 2002 року № 107 та скасувати рішення реєстратора про державну реєстрацію права власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв. м, розташоване в будинку АДРЕСА_4 , за ПП «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності від 10 червня 2002 року № 107, і запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію відповідного права власності, а також свідоцтво про право власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,4 кв. м, розташоване в будинку АДРЕСА_4 , за ПП «Телфорт» на підставі договору купівлі-продажу майна комунальної власності від 10 червня 2002 року № 107. Скасувати реєстрацію 19 січня 2017 року декларації за № ВЛ 49, подану ПП «Телфорт» про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності (реконструкція магазину промислових товарів та частини нежитлового підвального приміщення під магазин промислових товарів на АДРЕСА_4 ), та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33671487 від 02 лютого 2017 року щодо державної реєстрації права власності ПП «Телфорт» на магазин промислових товарів (А-5), загальною площею 154,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності 18818168, за адресою: АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі не надали належних доказів на підтвердження того, що їх права користувача житлом порушено, оскільки судом встановлено, що значна частина підвального приміщення залишається на цей час вільною та може бути використана мешканцями будинку. Доказів, що позивачі позбавлені можливості користуватися частиною непроданого підвального приміщення, останні суду не надали.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судовим рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року, ухваленим у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_4 до відділу управління майном комунальної власності Луцької міської ради, ПП «Телфорт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, прокурором оспорювався договір купівлі-продажу підвального приміщення, предметом оскарження який є, і в цій справі, встановлено, що значна частина підвального приміщення є вільною та мешканці будинку по АДРЕСА_4 не позбавлені права використовувати її та права власників будинку не порушені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду у складі колегіїз п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року, у справі № 2-3778/11, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 » згідно з яким було включено частину нежитлового підвального приміщення по АДРЕСА_4 , загальною площею 95 кв. м, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу та зобов`язано Відділ обліку майна міської комунальної власності здійснити приватизацію вказаної частини нежитлового підвального приміщення шляхом викупу орендарем зазначеного приміщення ПП «Телфорт», а також скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», яким міський голова вирішив затвердити своє ж вищевказане розпорядження від 18 квітня 2002 року № 253-рр про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і таке інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшло заперечення на касаційну скаргу від ПП «Телфорт», у яких воно просило залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_4 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 01 квітня 1993 року та від 25 лютого 1999 року (а.с. 13, 14).

Згідно з розпорядженням Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 » було включено частину нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 95 кв. м, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу (а.с. 15).

Рішенням Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», було вирішено затвердити розпорядження міського голови, секретаря ради, видані в міжсесійний період, 18 квітня 2002 року № 253-рр, про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 16).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 червня 2002 року спірне підвальне приміщення продане ПП «Телфорт» (а.с. 17-19).

Зазначене приміщення належало Луцькій міській раді на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 03 червня 2002 року, яке зареєстроване у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 04 червня 2002 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що свідоцтвом про право власності, яке оспорюється позивачами, посвідчується право власності Луцької міської ради на частину нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9), загальною площею 98,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 .

Також вказано, що свідоцтво видане на підставі рішення Луцької міської ради від 18 квітня 2002 року № 253. Зазначене рішення Луцької міської ради, яке стало підставою видачі правовстановлюючого документа на підвальні приміщення по АДРЕСА_4 , не було предметом розгляду у справі № 2а-3778/11 і рішеннями судів скасоване не було (т 1, а. с. 23-26).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року, у справі № 2-3778/11/0308, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 », скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період». Цими ж судовими рішеннями встановлено належність підвального приміщення до допоміжного приміщення (т. 1, а.с. 174-184).

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи з часу здачі в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_4 - з 1958 року, в технічних документах, було зазначено що підвальне приміщення, яке розташоване під трьома під`їздами будинку, складає всього 647,2 кв. м, з яких площа спірної частини 98,4 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року, ухваленим у справі за позовом прокурора м. Луцька в інтересах ОСОБА_4 до відділу управління майном комунальної власності Луцької міської ради, ПП «Телфорт» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у позові відмовлено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року зазначене рішення суду залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом до Луцької міської ради, ПП «Телфорт», позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати нікчемним договір купівлі-продажу майна комунальної власності та скасувати свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками квартир по АДРЕСА_4 згідно зі свідоцтвами про право власності на житло від 01 квітня 1993 року та від 25 лютого 1999 року.

Відповідно до розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 було включено частину нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 95 кв. м до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Рішенням Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період», було вирішено затвердити розпорядження міського голови, секретаря ради, видані в міжсесійний період, від 18 квітня 2002 року № 253-рр про відчуження частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 червня 2002 року спірне підвальне приміщення продане приватному підприємству «Телфорт».

Згідно з актом перевірки наявності комунікаційних систем у підвалі житлового будинку по АДРЕСА_4 від 18 серпня 2011 року, складеного помічником прокурора м. Луцька за участю інженера Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради ОСОБА_8, інженера по експлуатації ЖКП № 3 м. Луцька ОСОБА_9, майстра з поточного ремонту ЖКП № 3 ОСОБА_5 , мешканців будинку на АДРЕСА_4 , представника ПП «Телфорт» Мороза І. О., при огляді нежитлового підвального приміщення за вищевказаною адресою, загальною площею 95 кв. м, яке перебуває у власності ПП «Телфорт» встановлено, що у цьому приміщенні знаходяться комунікаційні системи, а саме: дві труби каналізації, водовідвід холодної води, стояк опалення, на якому містяться два пробкосальникових вентеля (спусники на випадок аварії). По зовнішній несучій стіні всередині вздовж всього приміщення, що належить ПП «Телфорт», проведено стояк опалення. Цей акт підписано вищевказаними особами.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року у справі № 2-3778/11/0308, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, визнано незаконним та скасоване розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою АДРЕСА_4 », визнано незаконним та скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» у частині затвердження вищевказаного розпорядження міського голови.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Такі висновки підтверджуються Рішенням Конституційного Суду України,

а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі

№ 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

Частиною другою статті 382 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і таке інше.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Суди попередніх інстанцій на вказані положення законодавства уваги не звернули.

Посилання суду, що значна частина підвального приміщення залишається на даний час вільною та може бути використана мешканцями будинку, взагалі немає правового значення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, про відмову у позові з тих підстав, що права позивачів не порушені, не може вважатися законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статті 15, 16 ЦК Українипередбачають право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу до суду.

Вказані статті визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання правочину недійсним може заявлятися також іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У справі, що розглядається, суть позовних вимог зводиться до нікчемності договору купівлі-продажу майна комунальної власності та скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, чим, на думку позивачів, порушено їхні права як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не встановили, чи є ефективним обраний позивачами спосіб захисту та чи забезпечить поновлення їх порушеного відповідачами права, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк