Провадження № 4-с/201/34/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Чонкою А.В.,

за участі:

представника скаржника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи Жорніченко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі скаргу ОСОБА_2 заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцов І.В. , ОСОБА_3 на дії приватного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 28 квітня 2020 року надійшла скарга ОСОБА_2 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцов І.В., ОСОБА_3 на дії приватного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, яку згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано для розгляду судді Демидовій С.О.

У поданій скарзі заявник просить визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області, Шевцова І.В. від 10 квітня 2020 року про оголошення в розшук майна боржника у виконавчому провадженні № 61772208; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської областві Шевцова І.В. від 10 квітня 2020 року про арешт рухомого та нерухомого майна боржника в межах суми стягнення у виконавчому провадженні № 61772208; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова І.В. на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування скарги зазначено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова І.В. перебуває виконавче провадження №61772208, з примусового виконання виконавчого листа № 201/12786/16 від 02 квітня 2020 року виданного Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену ним матерільну шкоду у розмірі 40 638,52 грн. 28 квітня 2020 року їй стало відомо, що 08 квітня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 10 квітня 2020 року оголошено в розшук її авто MINI COOPER рік випуска 2006 реєстраційний номер НОМЕР_1 котрий не належить їй на праві власності, тому пославшись на вимоги ст.ст. 50, 48 Закону України «Про виконавче провадження» просила скаргу задовольнити. Окрім того зазначила, що діями виконавця їй було спричинено моральну шкоду яку вона оцінює в 20 000 грн. та просить стягнути на її користь з приватного виконавця Шевцова І.В.

Ухвалою суду від 18 червня 2020 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_2 про забезпечення скарги.

18 червня 2020 року на адресу суду надійшли письмові заперечення приватного виконавця Шевцова І. В., в яких останій зазначив, що у нього на виконанні знаходиться виконавчий лист від 28 лютого 2020 року № 201/12786/16 виданний Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, яким визначено стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 40 638,52 грн. 10 грудня 2006 року боржник змінила прізвище на « ОСОБА_5 » . Відповідно до норм діючого законодавства 08 квітня 2020 року ним винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61772208, а 10 квітня 2020 року винесено постанови про розшук майна боржника та накладення арешту на майно боржника, в межах суми стягнення. Вказав, що заявником на підтвердження доводів, що в момент накладення арешту на транспортний засіб дане авто їй не належала, належних доказів не надала, натомість в матеріалах виконавчого провадження мається відповідь на його запит про реєстрацію права власності на MINI COOPER рік випуска 2006 реєстраційний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_2 .. Стосовно вимог про стягнення спричиненної моральної шкоди просив відмовити, оскільки скаржником не доведено факт спричинення такої.

В судовому засіданні представник заявниці підтримав скаргу в повному обсязі пояснивши, що на момент накладення приватним виконавцем арешту на транспортний засіб MINI COOPER реєстраційний номер НОМЕР_1 , останній не належав ОСОБА_2 , а тому постанови про розшук майна боржника та накладення арешту є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник приватного виконавця в судовому засідання пояснив, що приватний виконавець діяв згідно норм діючого законодавства, а тому підстав для задоволення скарги відсутні, окрім того добавив, що заявником на підтвердження не належності їй транспортного засобу в момент накладення арешту приватним виконавцем, не надано жодного наледного документа.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши в судовому засіданні надане представником приватного виконавця виконавче провадження № 61772208, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 14 травня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист №201/12786/16 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 40 638,52 грн. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 17 березня 2023 року

08 квітня 2020 року приватним виконавцем Шевцовим І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61772208. В той же день приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

10 квітня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, оскільки згідно відповіді № 20296222 з МВС України про зареєстровані транспортні засоби, за боржником зареєстрвоаний автомобіль марка НОМЕР_2 : MINI, модель НОМЕР_2 : COOPER, категорія НОМЕР_2 : легковий, рік виробництва: 2006, VIN: НОМЕР_3 , номер кузова: НОМЕР_3 , державний номерний знак: НОМЕР_1 , колір НОМЕР_2 : синій, в цей же день винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника в межах суми стягнення, а саме 44 952,37 грн.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції», 19.03.1997, § 40).

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону зазначено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 10 Закону зазначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

Відповідно до ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією(ч. 3 ст. 36 Закону)

Статтею 48 Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається, в першу чергу, на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною 5 статті 56 Закону передбачено, що про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений виконавцем, але не раніше ніж через п`ять робочих днів після накладення арешту (частина 7 статті 56 Закону).

Аналізуючи вищенаведені норми випливає, що в разі примусового виконання виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі щодо накладення арешту на майно, на яке звернуто стягнення та визначення вартості вказаного майна. Закон «Про виконавче провадження» чітко визначає дії, яких повинен вжити державний виконавець в разі примусового виконання судового рішення, в тому числі щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Правова позиція щодо накладення арешту на все майно боржника викладена в постанові Верховного суду від 18 червня 2018 р. по справі №910/15141/16.

Статтею 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюється виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Таким чином, постанови державного виконавця про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, в силу вимог Закону не повинні містити в собі опису майна, на яке накладається арешт.

Приписами статті 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Отже, арешт майна боржника є одним із заходів виконавчого провадження з метою примусового виконання рішення суду для задоволення законних інтересів стягувача.

Постанови від 10 квітня 2020 року, про розшук майна боржника та про накладення арешту на майно, які просить скасувати ОСОБА_2 , були винесені саме в межах суми стягнення.

Твердження скаржника, що на момент винесення постанови про накладення арешту транспортний засіб MINI COOPER, державний номерний знак: НОМЕР_1 , останній не належав спростовується відповіддю № 20296222 з МВС України наданий на запит приватного виконавця який мається в матеріалах виконавчого провадження №61772208 та був оглянутий судом в судовому засіданні при дослідження оригіналу виконавчого провадження №61772208.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови були прийняті відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця та права ОСОБА_2 порушенні не були, а тому в цій частині скарга задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог скаржника про відшкодування моральної шкоди спричиненої діями приватного виконавця, суд вважає за необхідне відмовити оскільки відповідно до норм ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу: у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника); якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. А отже стягнення моральної шкоди за результатом розгляду скарги не передбачено ст. 451 ЦПК України, тому суд вважає за необхідне відмовити в цій частині скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 450, 451 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_2 заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцов І.В. , ОСОБА_3 на дії приватного виконавця, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.О. Демидова