КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/28272/17

провадження № 22-ц/824/1032/2020

09 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Примушку О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Глівінського Анатолія Івановича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у складі судді Букіної О. М.,

встановив:

15.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, за яким останній позичив (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти в сумі 2 102 880 грн, із визначенням у договорі еквіваленту в іноземній валюті на день укладення цього договору за курсом Національного банку України у розмірі 80 000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначений борг до дванадцятої години ранку 23 березня 2017 року.

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (абз.2 п.4 договору).

23 грудня 2016 року між вказаними сторонами було укладено додатковий договір до договору позики від 23.12.2016, відповідно до п.3.1 якого позикодавець має право на отримання від позичальника процентів, що становить 5% від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (поручитель), за участю ОСОБА_2 (позичальник), укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед позикодавцем за виконання позичальником обов`язку по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що витікають з договору позики та додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року.

Невиконання умов договору позики призвело до виникнення заборгованості.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02.07.2018, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 23 грудня 2016 року станом на 20 липня 2018 року у загальному розмірі 24 495 986,42 грн, з яких: 2 102 880 грн - основний борг; 22 111 320,50 грн - борг по відсоткам; 281 785,92 грн - інфляційні втрати.

29.05.2019 позивач надав суду деталізований розрахунок нарахування суми боргу, відповідно до якого борг по відсоткам 22 111 320,50 грн включає в себе: 1 984 408,99 грн ( сума відсотків згідно додаткового договору п.3.1); 20 355 878,40 грн (сума відсотків згідно договору п.4); 83 652, 50 грн (сума відсотків згідно договору п.4, абз 2), за вирахуванням суми сплачених відсотків 417 763,40 грн (а.с.181-183 т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 137 844,01 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Глівінський А. І. просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 1 859 103,64 грн.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо сплати процентів в розмірі і строки, встановлені договором позики, за період з 23.12.2016 до дня закінчення терміну дії договору - 23.03.2017, сплативши 11 893 долари США.

Крім цього, ОСОБА_2 частково погасив суму позики та сплатив 21.03.2017 в рахунок погашення тіла позики 4 000 доларів США.

Таким чином борг по тілу позики становить 76 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день подання апеляційної скарги (1 долар США - 24,46189 грн) становить 1 859 103,64 грн, а не 2 102 880 грн, як зазначено в позовній заяві.

Стягнувши з ОСОБА_2 суму боргу по відсоткам в розмірі 1 566 645 грн, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач має право на отримання відсотків, які нараховані після 23 березня 2017 року. Вважає що вказаний висновок не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Також вважає, що суд першої інстанції незаконно стягнув суму інфляційних втрат в розмірі 281 785,92 грн, враховуючи, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов`язань був визначений у доларах США.

Не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені в розмірі 2 102 880 грн та 3% річних в розмірі 83 652,50 грн, оскільки таких вимог позивачем заявлено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Олійник О. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. До відзиву надав документи, що підтверджують витрати позивача на правничу допомогу адвоката в розмірі 6 000 грн, які за обставин залишення апеляційної скарги без задоволення підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Посилається на ті підстави, що додатковим договором до договору позики визначено, що в першу чергу відбувається погашення неустойки, в другу чергу - проценти за користування позикою, а в третю чергу - сама позика.

Відповідно до власноручного тексту, вчиненого позивачем на графіку розрахунків, 23 березня 2017 року позивач отримав від відповідача 4 000 доларів США, які були зараховані на погашення неустойки згідно п. 3.4 додаткової угоди. Посилання в апеляційній скарзі на погашення тіла позики в сумі 4 000 грн є необґрунтованим.

Відповідно до п.3.6 додаткового договору факт закінчення строку договору не зупиняє нарахування процентів протягом усього фактичного строку користування грошовими коштами відповідачем, а тому висновок суду першої інстанції про стягнення боргу по відсоткам у сумі 1 566 645,59 грн після закінчення строку дії договору позики є обґрунтованими.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів саме в національній валюті України - гривні, зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим, при цьому повернення грошових коштів повинно відбуватись також в національній грошовій одиниці України - гривні, а тому на спірні правовідносини поширюється дія ст. 625 ЦК України.

Умовами договору передбачено нарахування та стягнення 2% неустойки, позивач просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 20 355 878,40 грн, яка була зменшена судом до суми основного боргу 2 102 880 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Глівінський А.І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Олійник О. В. та представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Андрєєв А. Г. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з ухваленим по справі рішенням щодо відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_3 , а тому у вказаній частині останнє не є предметом апеляційного розгляду.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого останній позичив (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти в сумі 2 102 880 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 80 000 доларів США, та зобов`язується повернути позикодавцеві зазначений борг до дванадцятої години ранку 23 березня 2017 року.

Відповідно до п. 4 вказаного договору у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2% віл суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 , позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 2 102 880 грн, що еквівалентно 80 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (п.1.1).

Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 80 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 23 березня 2017 року (п. 2.1).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5% від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення (п.3.1).

Погашення позики та процентів відбувається в такому порядку: в першу чергу сплаті підлягає неустойка (штраф або пеня), в другу чергу проценти за користування позикою, а в третю чергу - сума позики ( п. 3.4).

Прострочення сплати позики та/або процентів за користування позикою (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів , як протягом строку надання позики, визначеного п.2.1 цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

У випадку прострочення сплати частини або всієї суми позики сплатити нараховані проценти за користування позикою, виходячи з фактичного строку користування позикою, включаючи день погашення (п.5.1.6).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 2 102 880 грн та відсотків відповідно до п. 3.1 договору за період з 03.01.2017 по 20.07.2018 в сумі 1 566 645,59 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних позовних вимог та часткового повернення грошових коштів в сумі 417 763,40 грн. Зменшуючи розмір неустойки, нарахованої відповідно до п. 4 договору позики, до суми основного боргу - 2 102 880 грн, суд першої інстанції виходив з положень ч. 3 ст. 551 ЦК України та засад справедливості. З огляду на те, що відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат за період з квітня 2017 по травень 2018 року, що становить 281 785,92 грн, а також 3% річних в розмірі 83 652,50 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на стягнення основної суми позики в розмірі 2 102 880 грн, яка не була повернута позичальником позикодавцеві.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача заборгованості по процентам та часткове погашення заборгованості по тілу позики є необґрунтованими.

Так, графіком розрахунків, що є додатком №1 до додаткового договору до договору позики від 23.12.2016, встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення та сплати процентів за користування позикою, розраховані за період з 23.12.2016 по 23.03.2017 р. (а.с.233 т.1).

Разом з тим, враховуючи умови укладеного договору про те, що прострочення сплати позики та/або процентів за користування позикою (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п.2.1 цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, з урахуванням пункту 3.4 цього договору, позивачем враховано суму сплачених 23.03.2017 коштів в розмірі 105 144 грн (еквівалент 4 000 доларів США ) в рахунок погашення заборгованості по процентам (а.с. 181 т.1).

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача процентів за договором позики після спливу визначеного цим договором строку.

Як вбачається зі змісту п.3.1 додаткового договору позики від 23.12.2016, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5% від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Відповідно до п.3.6 цього договору, прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із Графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики визначеного п.2.1 цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Беручи до уваги те, що договором позики встановлено розмір процентів після спливу визначеного у ньому строку повернення коштів наданих у борг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про відсутність в цій справі підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, оскільки позивач просив стягнути борг в сумі 2 102 880 грн, тобто у тій же кількості грошей в національній валюті та не скористався своїм правом на отримання суми у національній валюті, визначеної за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, відповідно до правил частини другої статті 533 ЦК України.

При цьому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права позбавляє його права в подальшому на стягнення курсової різниці, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі №750/8676/15-ц.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення пені та 3% річних.

Як вбачається зі змісту заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача борг по відсоткам на загальну суму в сумі 22 111 320,50 грн, який відповідно до наданого позивачем розрахунку складається, в тому числі, з неустойки у розмірі 2% від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, а також суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Вказані вимоги були предметом розгляду суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 27 червня 2018 року ( справа №8261216//16), склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката, позивачем надано витяг з договору про надання правової допомоги від 18.12.2019 року №18/12/19-пд), платіжне доручення №443 від 21.12.2019 про сплату 6 000 грн, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25.12.2019, детальний опис витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції ( а.с.26, 29, 30,31 т.2).

З огляду на те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу документально підтверджені, пов`язані з розглядом справи, вказаний розмір є обґрунтованим з урахуванням ціни позову та значення справи для сторони, заява позивача про відшкодування вказаних витрат за рахунок відповідача, у задоволенні апеляційної скарги якого відмовлено, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Глівінського Анатолія Івановича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк