Справа № 354/339/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/717/20
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

з участю секретаря Мельник О.В.,

сторін: ОСОБА_1 та її представника, представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом правонаступника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власностіза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Яремче

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :21:008:0200, для будівництва та обслуговування будинку, які знаходяться по АДРЕСА_1 , зареєстрованого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І. 26.03.2008 р. в реєстрі за №1241 недійсним, скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки на ім`я ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що спірний житловий будинок із земельною ділянкою вона разом із своїм чоловіком, який помер в 2000 р. купила в 1966 р. З 2006 р. по 2008 р. за домовленістю із відповідачем, вони проживали разом у спірному будинку. Відповідач дбала про позивача, сплачувала комунальні послуги, допомагала по господарству, підтримувала та робила ремонт будинку. Сторони домовились про те, що укладуть договір довічного утримання в замін на частину її житлового будинку, проте 26.03.2008 р. помилково підписала із ОСОБА_2 договір дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :21:008:0200, для будівництва та обслуговування будинку, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Про те, що підписаний нею договір є договором дарування, а не договором довічного утримання, позивач дізналася в квітні 2016 року від ОСОБА_1 . Текст договору під час підписання не читала, а повірила словам ОСОБА_2 . Після його підписання відповідач регулярно навідувала позивача, але допомоги вже не надавала. Із квітня 2015 р. за позивачем доглядала ОСОБА_1 . Позивач вважає, що ОСОБА_2 її обманула щодо змісту їх домовленостей та не виконала своїх обов`язків щодо довічного утримання.

Просила суд визнати недійсним та скасувати підписаний нею в 2008 р. договір дарування як незаконний через помилку та обман зі сторони відповідача та скасувати державну реєстрацію права власності на ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Суд неправильно врахував висновки ВСУ, надав перевагу одним доказам над іншими.

Апелянт заначає, що під час підписання спірного договору дарування 26.03.2008 року ОСОБА_3 неправильно сприйняла обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Факт обману та причини подальшого невиконання обов`язків по утриманню відповідачем ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтвердили крім самої ОСОБА_3 і інші свідки.

Апелянт заначає, що сторони спірного договору дарування, підписаного в 2008 році, фактично передбачали умови договору довічного утримання. Але, ОСОБА_2 до дня смерті ОСОБА_3 в 2016 році, свої обов`язки по утриманню та догляду ОСОБА_3 не виконала. Тому спірний договір дарування є недійсним.

Апелянтка зсилається на п.15 спірного договору в якому заначено обов`язок відповідача щодо померлої ОСОБА_3 про матеріальну послугу взамін подарованого майна. Такий пункт договору суперечить суті договору дарування, як безоплатного. Наявність п. 15 в договорі дарування свідчить про його оплатність та про фактичні наміри сторін під час його підписання погодити умови договору довічного утримання, а - не договору дарування. Тобто, спірний договір дарування на день його підписання відповідно до п. 15 не був безоплатним.

Суд не взяв до уваги факт 80-річний вік померлої ОСОБА_3 на день підписання спірного договору, не надав належної оцінки доказам хвороби померлої ОСОБА_3 до дня підписання та на день підписання спірного договору.

Апелянт вважає, що договір дарування який був підписаний ОСОБА_3 є недісним.

Просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляціну скаргу в якому заначає, що апеляціна скарга є необгрунтованою та безпідставною, а рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не заслуговують на увагу доводи скарги, що в оскаржуваному рішенні неповно з`ясовані обставини справи.

ОСОБА_2 зазначає, що при укладенні договору дарування, ОСОБА_3 мала повну цивільну правоздатність та дієздатність. Розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Значений факт підтверджується показаннями свідків, які були допитані у суді першої інстанції.

Договір дарування від 26.03.2008 року укладався у відповідності до вимог чинного на той час законодавства.

Суд першої інстанції дослідив зміст договору дарування і вірно встановив, що він відповідав вимогам чинного законодавства.

Невірним є твердження апелянта що на день підписання договір дарування відповідно до п. 15 не був безоплатним.

Відповідно до п.15 договору дарування обдарована зобов`язується надати право довічного користування дарунком дарувальнику.

Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування - п.15 випливає, що сторони договору домовились про встановлення так званого сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеним будинком, зокрема його часткою.

Крім того, суд для дослідження обставин наявності обману чи помилки дарувальника допитав нотаріуса, як свідка.

Не заслуговують також на увагу доводи скаржника, що в оскаржуваному рішенні неправильно застосував норми матеріального права та не вірно врахування висновків ВСУ.

ОСОБА_2 вважає, що апелянтом не доведено на підставі належних і допустимих доказів, які обставини, вказують на помилку або неправильне сприйняття померлою ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляціної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно оспорюваного договору дарування від 26.03.2008 р. (а.с.4), ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 ѕ належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.1966 р. та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2003р. (а.с.7-8).

Як встановлено судом, володіючи Ѕ часткою житлового будинку з господарськими спорудами за договором купівлі-продажу від 03.06.1966р. (придбано подружжям), після смерті чоловіка ОСОБА_3 ОСОБА_4 у 2000 році, його частка (Ѕ) оформлена була нею у 2003 році тільки в частці - ј у спадщину за законом, а інша частка ј можливо повинна була б бути оформлена на сина подружжя, який на час звернення до суду (зі змісту позову ОСОБА_3 ) пропав безвісти приблизно у 2000 році.

Провонаступник позивача ОСОБА_1 суду першої інстнації зазначала, що претендує на дану частку спадщини за заповітом (1/4 неоформленої), про який буде зазначено нижче.

ОСОБА_3 на праві власності володіла земельною ділянкою площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_1 , на підставі Державного акта, виданого їй 13.12.2007р. (а.с.9).

ОСОБА_3 та її правонаступник ОСОБА_1 після заміни сторони позивача, оспорюють вказаний вище правочин з тих підстав, що вона не мала наміру укладати договір дарування частини житлового будинку, оскільки така була її єдиним житлом. Підписуючи договір, позивач вважала укладеним договір довічного утримання (з пояснень правонаступника), оскільки сподівалася, що ОСОБА_2 буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу. ОСОБА_3 вказувала те, що їй не було роз`яснено суть та наслідки договору, а через поганий зір вона не могла прочитати те, що підписує. А отже, відповідач ввела її в оману, замовчавши суть правочину.

Актом обстеження матеріально-побутових умов, (а.с.17) встановлено, що позивач ОСОБА_3 одинока, перестаріла, хвора жінка, яка не могла сама себе обслуговувати і потребувала сторонньої допомоги, всі комунальні послуги оплачує самостійно. З квітня 2015 р. нею опікується соціальний працівник ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 й надалі після договору дарування частини (3/4) житлового будинку залишалась проживати в ньому, оплачувала самостійно комунальні платежі, що підтверджується квитанціями за послуги електропостачання листопад-грудень 2015 р., січень 2016 р. та укладеним договором 2016 р., а також квитанцією за телефон грудень 2015 р. (а.с.18-20).

Основною підставою для оспорення укладеного договору дарування позивач зазначала, що нею помилково підписано із ОСОБА_2 договір дарування ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,15 га замість договору довічного утримання, що сталося внаслідок обману останньої. Також правонаступник ОСОБА_1 та її представник в суді зазначали про не ознайомлення дарувальника із змістом договору при його укладенні, що обдаровувана через два роки (з 2010 року) перестала допомагати дарувальнику та проживати з нею, та що це єдине житло у дарувальника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть її серії НОМЕР_1 , виданого 27.07.2016 року (а.с.35).

Відповідно до умов п.9, 10, 17 договору дарувальник свідчив про те, що укладання цього договору не пов`язане з виконанням обдаровуваного будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз чи в майбутньому; сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування. Зазначено, що нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладання вказаного договору.

Водночас, як вже зазначено вище п.15 цього договору містить зобов`язання обдаровуваного надати право довічного користування дарунком самому дарувальнику.

Згідно вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч.1 ст.215 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним, і відповідати його внутрішній волі. На цій саме підставі можуть бути визнані недійними правочини, вчинені в т.ч. під впливом помилки (ст. 229 ЦК), обману (ст. 230).

Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Ознакою обману (за ст.230 ЦК України) на відміну від помилки (за ст. 229 ЦК України), є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

ОСОБА_3 оформила 07.04.2016 року заповіт, посвідчений секретарем селищної ради (а.с.36), згідно якого заповіла земельну ділянку площею 0.2707 га ОСОБА_5 , а все інше майно - на ОСОБА_1 . Остання зверталася до Яремчанської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарською будівлею АДРЕСА_1 , проте постановою державного нотаріуса від 12.05.2017 р. вих.114/02-31 їй було відмовлено, оскільки не представлено правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.75).

Судом першої інстанції для дослідження обставин наявності обману чи помилки допитав нотаріуса, як свідка та отримав пояснення сторони договору обдаровувану ОСОБА_2 . Вказані свідки ствердили про справжність волевиявлення ОСОБА_3 на укладення саме договору дарування на користь своєї племінниці ОСОБА_2 .

Правонаступник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 не була стороною договору, тому твердження про помилку зі сторони дарувальника яка померла та про умови та зміст договору, чи обман зі сторони обдаровуваної, є голослівними та не підтвердженими належними доказами.

Отже, доводи апелянта, проте що під час підписання спірного договору дарування 26.03.2008 року ОСОБА_3 неправильно сприйняла обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, є невірними, оскільки при укладенні договору дарування, ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Даний факт був підтверджений також показаннями свідків, які були допитані у суді першої інстанції.

Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування - п.15 вбачається, що сторони договору домовились про право дарувальника безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеним будинком, зокрема його ѕ часткою.

Апеляційний суд вважає, що апелянтом не доведено належних і допустимих доказів, та обставини які вказують на помилку або неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення і відсутні докази оплатності даного договору.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк