Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження №22-ц/824/6867/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, знесення паркану та відновлення меж земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила про його задоволення, посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння та земельних ділянок по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування домоволодіння та земельної ділянки площею 0,195 га від 10.04.2013 року та договору дарування земельної ділянки площею 0,0426 га (рілля) від 29.11.2012 року. Згідно державних актів про право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 їх попереднім власником був ОСОБА_4 , який набув право на землю в порядку приватизації і державні акти були видані йому на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 15.03.2007 року №6/6 (8 сесія 5 скликання).

Земельні ділянки перейшли у власність позивача ОСОБА_1 без зміни цільового використання та зміни їх меж. Межі земельних ділянок, зокрема, ділянки площею 0,195 га, були встановлені в натурі та погоджені суміжними землекористувачами (землевласниками), серед яких відповідач по справі. Факт погодження меж земельної ділянки площею 0,195 га відповідачем ОСОБА_2 підтверджується актом на зберігання межових знаків та установлення та погодження меж суміжних землекористувачів.

Не зважаючи на викладені обставини, відповідачка ОСОБА_2 , порушуючи правила добросусідства, встановила в межах належної ОСОБА_1 земельної ділянки суцільний бетонний паркан висотою 3 м., мотивуючи це тим, що її межа проходить саме через земельну ділянку ОСОБА_1 . Тобто, відповідач стверджує, що побудувала паркан на своїй земельній ділянці, а не на ділянці позивача.

Позивач в позові зазначала, що внаслідок перетину частини її земельної ділянки із земельною ділянкою відповідача, вона позбавлена можливості реалізувати свої права по володінню, користуванню та розпорядженню своєю власністю в тих межах та тією площею, що закріплені межовими знаками та відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2009 року. Тому державний акт ОСОБА_2 на земельну ділянку від 14 вересня 2010 року, отриманий нею пізніше, має бути визнаний недійсним, встановлений паркан підлягає знесенню, а межі - відновленню згідно технічної документації із землеустрою.

Оскільки добровільно відновити порушені права позивача відповідач відмовляється, позивач і звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2036 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:012:0025, виданий 14.09.2010 року на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області скасувати запис в Державному земельному кадастрі та поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2036 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0025, що розташована по АДРЕСА_1 і зареєстрована в Національній кадастровій системі за ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди, створені ОСОБА_2 в користуванні домоволодінням та земельною ділянкою, що належать ОСОБА_1 : знести бетонний паркан, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , та відновити межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , відповідно до даних земельно-кадастрової документації технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, розробленої ВК «УКРЗЕМПРОЕКТ» за заявою і технічним завданням ОСОБА_4 від 28.12.2012 року, та даних Актів ТОВ «Інститут землеустрою «ПРАВО НА ЗЕМЛЮ» про встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та прийомки-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_1 від 15.01.2018 року. Також позивач просила суд стягнути з відповідачів понесені нею по справі судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ОСОБА_2 , остання проти задоволення скарги позивачки заперечила та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кузьменко В.О. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який також є третьою особою по справі, в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2009 року ОСОБА_4 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1950 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (том 1, а.с.19). В цей же день, 22 жовтня 2009 року, ОСОБА_4 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0426 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с.20).

10 квітня 2013 року ОСОБА_1 за договорами дарування домоволодіння та земельної ділянки, укладеними з ОСОБА_4 , набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1950 га для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, на якій розташований будинок, кадастровий номер :01:012:0014 (том 1, а.с.12-18).

Також встановлено, що 29 листопада 2012 року за договором дарування земельної ділянки, укладеним з ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0426 га (рілля), з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:012:0015 (том 1, а.с.9-11).

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯИ № 495251 від 14 вересня 2010 року ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки площею 0,2036 га в АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.06.1997 року № 2-0069/97, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (том 1, а.с.78).

Крім того, встановлено, що між сторонами по справі певний час існують неприязні стосунки та тривають конфлікти з приводу межі між їхніми земельними ділянками.

Зокрема, рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2014 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення частини огорожі, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зобов`язання пересадити дерева задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою площею 0,2036 га за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом перенесення паркану та знесення частини огорожі ОСОБА_4 в сторону земельної ділянки, якою він користується відповідно до вимірів технічної документації із землеустрою згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 зняти хвіртку з паркану ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (том 1, а.с.155-161).

При розгляді даної справи судом встановлено, що «Як видно з плану частини земельної ділянки площа земельної ділянки ОСОБА_2 згідно з Державним актом ЯИ №495251 становить 0,2036 га, площа згідно вимірів на місцевості - 0,1996 га і частина площі земельної ділянки 0,0040 га, що належить ОСОБА_2 , знаходиться за огорожею. Суд першої інстанції не звернув уваги на письмовий доказ - Схеми земельної ділянки, який знаходиться у технічній документації ТОВ «Земельні інформаційні системи» (а.с.13), в якому конкретно наведені точки та відстані від заборів в сторону відповідача ОСОБА_4 . Наведена частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , знаходиться за залізобетонною та сітчатою огорожами. Жоден з представлених відповідачем ОСОБА_4 документів не спростовує технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі від 18 травня 2012 року. Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки повертаються за їх належністю без відшкодування затрат, проведених за час незаконного користування. Всі акти земельної комісії є легітимними, підписані головою комісії та приймалися більшістю членів комісії. Також судом першої інстанції не прийнято до уваги висновки експертиз від 6 жовтня 2012 року за №№1073, 1074».

Відповідно до ст.95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при вчиненні дiй, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст.91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осiб на земельнi дiлянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способiв.

При цьому, згідно вимог цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на порушення її прав зайняттям ОСОБА_2 частини її земельної ділянки та просила суд відновити її порушене право шляхом визнання недійсним державного акту відповідача на право власності на земельну ділянку, знесення паркану та відновлення межі. На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 подала суду технічну документацію на колишнього власника ділянок - ОСОБА_4 , акти встановлення в натурі меж земельної ділянки.

Разом з тим, дані докази не підтверджують обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, зокрема те, чи накладаються земельні ділянки сторін та ту обставину, що площа належної позивачу земельної ділянки зменшилась в зв`язку із захопленням її частини відповідачем.

Більш того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 26 березня 2014 року по справі між сторонами з приводу користування земельними ділянками, встановлено, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,1996 га, що є меншим від площі, зазначеної у її Державному акті на право власності на земельну ділянку - 0,2036 га. Причина зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_2 - те, що частина ділянки 0,0040 га знаходиться за парканом. В зв`язку із наведеними обставинами ОСОБА_4 , попереднього власника земельних ділянок, було зобов`язано усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою площею 0,2036 га за адресою: буд АДРЕСА_2 , шляхом перенесення паркану та знесення частини огорожі ОСОБА_4 в сторону земельної ділянки, якою він користується відповідно до вимірів технічної документації із землеустрою згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , серії ЯИ № 495251.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність факту встановлення відповідачем паркану на земельній ділянці позивача, та, відповідно, порушення прав останньої.

Недоведеними є і підстави визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 495251 від 14 вересня 2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , оскільки судом при розгляді справи встановлено, що державний акт був виданий уповноваженим органом, з дотриманням встановленого законом порядку і прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 цей акт не порушує.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення її позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що побудований відповідачем паркан створює небезпеку для позивача, оскільки похилений в її бік, належними та допустимими доказами не підтверджується, як не підтверджується і той факт, що побудований відповідачем паркан не відповідає технічним умовам та вимогам, чим порушує права позивача.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: