справа № 757/19/19-ц
головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
провадження № 22-ц/824/1523/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення вкладу та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення вкладу та стягнення коштів, обґрунтовуючи тим, що 26 травня 2010 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN9085 (надалі по тексту - договір), відповідно до умов якого позивач передав банку 100 000 Євро, з процентною ставкою 10,5 % річних на строк до 26 травня 2011 року.

Депозитний вклад було внесено на рахунок № НОМЕР_1 з правом автоматичної пролонгації. В подальшому сума вкладу була поповнена до 300 000 Євро та продовжено строк дії договору з 28 травня 2013 року.

Влітку 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території АР Крим та міста Севастополя, рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення внесених на рахунок грошових коштів, проте вимога позивача банком виконана не була. Станом на 29 грудня 2018 року на рахунку позивача згідно з договором обліковувалося 300 000 Євро.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 569 614,58 Євро, з яких: 300 000 Євро - сума вкладу за договором банківського вкладу; 101 278,86 Євро - відсотки по договору; 18 335,72 Євро - три відсотки річних; 150 000 Євро - пеня.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» судовий збір на корись держави у сумі 8 100 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник АТ КБ «Приватбанк» Тузова В.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені в рішенні порушують норми матеріального та процесуального права та не відповідають обставинам справи. А також, посилалася на те, що:

факт наявності у вкладника оригіналів договору та платіжного документу може доводити лише обставини щодо укладення договору банківського вкладу, та не є належним доказом невиконання АТ КБ «Приватбанк» умов договору щодо повернення коштів за договором банківського вкладу - до моменту припинення Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим у 2014 році;

посилання позивача та суду на довідку Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2014 року щодо наявності рахунків у позивача та залишків коштів на них, як на доказ у справі щодо неповернення (несплати) коштів вкладнику, є безпідставним та незаконним, оскільки документ датований 14 березня 2014 року;

не доведено, що кошти дійсно перебувають на рахунку на час розгляду справи судом та вони не були зняті позивачем до моменту припинення діяльності Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим у 2014 році.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Вавренюк О.С. подав відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», у якому зазначає, що подана апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню, позивачем доведено факт внесення коштів на депозит і дані обставини не оспорюються банком. Разом з цим, зазначив, що після завершення кожного робочого дня банк створює електронний архів і резервні копії баз даних, які містять інформацію щодо клієнтів та контрагентів, банківські операції та іншу інформацію, і відповідно АТ КБ «Приватбанк» володіє всією інформацією про банківські операції, як головної установи, так і філій. І у разі, якщо б позивач отримав би кошти, то у банку була б відповідна інформація, однак позивач не отримував кошти внесені на депозит і відповідачем не надано доказів виплати позивачу суми вкладу та відсотків.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Судом встановлено, що 26 травня 2010 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN9085.

Відсоткова ставка за цим договором становила 10,5% річних.

На виконання договору, позивач передав банку кошти на загальну суму 300 000 Євро. Депозитні вклади було внесено на рахунок № НОМЕР_1 зі строком повернення до 26 травня 2011 року з правом автоматичної пролонгації.

Вказана обставина підтверджується платіжними дорученнями № від 26 травня 2010 року, № від 17 серпня 2010 року та квитанцією № 243/12226 від 21 жовтня 2010 року (а.с. 13, 14, 15,16).

АТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» не укладався зазначений договір депозитного вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням.

Позивач 30 вересня 2014 року, 16 червня 2017 року звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з заявами про розблокування рахунків, відкритих на його ім`я на території АР Крим, розірвання вказаного договору банківського вкладу та у зв`язку з цим повернення належних йому грошових коштів (а.с.22, 23, 24-25).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач АТ КБ «Приватбанк» взяті на себе зобов`язання за договором, зокрема, з повернення належних позивачу суми банківського вкладу та процентів не виконав.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260.

Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Однак, оскільки кошти вносились позивачем у філії ПАТ КБ «ПриватБанк», яка діяла від імені юридичної особи, договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а тому припинення діяльності філії банку не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою, оскільки юридична особа повинна відповідати за зобов`язаннями своєї філії.

Як вбачається з листів відповідача від 20 листопада 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141117/1717, від 19 червня 2017 року № 20.1.0.0.0/7?20170616/2638, у зв`язку з окупацією території Автономної Республіки Крим та конфіскацією частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремлених структурних підрозділів банку, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, доступ до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, електронних носіїв є обмеженим (а.с.26).

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від яких не вбачав підстав для відступу Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на депозитному рахунку (за депозитним договором), а наявність у вкладника договору банківського вкладу та квитанції не є належним доказом невиконання банком умов договорів щодо повернення коштів за вкладом після закінчення строку його дії.

Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договором банківського вкладу (сума депозиту разом із нарахованими відсотками в межах дії договору) позивачу на його вимогу не виплачені, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу за договором у розмірі 300 000 Євро.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Відповідно до пункту 16 договору, при розірванні договору за ініціативою клієнта до закінчення терміну, зазначеного в таблиці 1 цього договору, у клієнта виникає зобов`язання повернути банку суму нарахованих відсотків, включаючи суму фактично виплачених відсотків. У цьому випадку банк проводить нарахування відсотків на суму вкладу за ставкою вкладу «до запитання» за фактичний термін користування вкладом і виплачує клієнту суму вкладу і суму відсотків за ставкою вкладу «до запитання». Суму зайво виплачених клієнтові відсотків клієнт доручає банку утримати із суми вкладу. Сума нарахованих процентів за цілу кількість років, що минули з моменту укладення договору, виплачується в повному обсязі.

Оскільки між сторонами не припинилися зобов`язальні відносини щодо повернення вкладу, відповідно позивач за період після дострокового розірвання договору, має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Отже, відсотки за повну кількість років, що минули з моменту укладення договору повинні нараховуватися за ставкою, зазначеною в таблиці 1, а за неповний рік у зв`язку з достроковим розірванням договором та до фактичного повернення суми вкладу за ставкою вкладу «до запитання».

Як вбачається з таблиці 1 договору, процентна ставка становить 10,5 % річних.

Відповідно до протоколу комітету управління активами і пасивами АТ КБ «ПриватБанк» від 25 квітня 2017 року ставка по депозитах «до запитання» з 04 травня 2017 року становить 0,01% річних. (а.с.27)

Згідно з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 березня 2014 року №14/1725, станом на 14 березня 2014 року на вказаному рахунку, відкритому на ім`я позивача наявна сума коштів в розмірі 300 000 Євро (а.с.19)

Згідно розрахунку, оскільки сума вкладу згідно з договору становить 300 000 Євро, нараховані відсотки складають 101 278,86 Євро, з яких:

за період з 14 березня 2014 року по 31 травня 2017 року становить 101 231,50 Євро (300 000 Євро х 10,5% х 1173 днів :100 : 365 днів),

за період з 01 червня 2017 року по 29 грудня 2018 року становить 47,34 Євро (300 000 Євро х 0,01% х 576 днів :100: 365 днів).

Отже, колегія апеляційного суду із урахуванням вказаних норм права та правових висновків Верховного Суду, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача відсотки у заявленому розмірі.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Пунктом 16 договору передбачено право позивача дострокового розірвання вказаного договору, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 16 червня 2017 року направив на адресу відповідача заяву про дострокове розірвання договору, яка отримана останнім 16 червня 2017 року (а.с.22-23). Як встановлено судом, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором у період з 21 червня 2017 року по 29 грудня 2018 року.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц - в разі, якщо предметом договору була іноземна валюта, то виконання договору та штрафні санкції за його невиконання повинні визначатися в іноземній валюті.

Згідно розрахунку, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за договором, 3% річних від простроченої суми становить 18 335,72 Євро (401 231,50 х3% х 556дн:100%:365) за період з 21 червня 2017 року по 29 грудня 2018 року.

Відповідно до пунктів 3,4 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Виходячи з положень вказаних норм закону, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

За змістом положень частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частиною 1 статті 1061 ЦК України, якими передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц.

Згідно з розрахунком, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за договором, розмір пені у розмірі 3% вартості послуги складає 3 285 000 Євро (300 000 х3% х 365:100) за період з 29 грудня 2017 року по 29 грудня 2018 року.

Разом із тим, позивач просить стягнути з відповідача пеню по договору в сумі 150 000 Євро, що становить половину від суми основної заборгованості за вказаним договором.

Враховуючи викладене, а також те, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить доводів щодо незгоди з розрахунками суду, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Відповідно до пункту 12 цього Закону розділ ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».

Керуючись статтями 362, 367, 369, 376, 381-384 ЦПК України та пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 липня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар