ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1096/19 Номер провадження 22-ц/814/1624/20Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у вказаному будинку і не бажають добровільно виселятися, внаслідок чого вона не може користуватися належним їй майном. Просила суд виселити з будинку відповідачів без надання іншого жилого приміщення та відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 25 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Примусово виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належного ОСОБА_1 на праві приватної власності садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З вказаним рішенням суду частково не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.Апелянт вважає, що рішення суду першої в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі здійснили ремонтні роботи вартістю тридцять тисяч гривень у будинку, оскільки належних та допустимих доказів цього відповідачами не надано, а відтак і не було досліджено судом у ході судового розгляду справи. Позивач стверджує, що поліпшення стану будинку відповідачами не здійснювалося, а навпаки відповідачами спиляно фруктові дерева на території подвір`я будинку, чим завдано додаткових збитків, адже ці дерева плодоносили, та були посаджені її покійним чоловіком і були дорогими для позивача як пам`ять про покійного чоловіка. Посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що всі поліпшення у будинку залишаться позивачу після виселення відповідачів є передчасним, оскільки немає жодних доказів того, що відповідачі здійснювали ремонт у садовому будинку. Вказує, що відповідачі на неодноразові її звернення звільнити її садовий будинок не реагували, відмовлялися його звільнити, що в свою чергу викликало у неї моральні страждання від неможливості користуватися належним їй майном. Тому вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 є власником садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2017 року №93402958 (а.с.6) та технічним паспортом на садовий будинок (інвентаризаційна справа №42343) (а.с.7-9). До реєстрації права власності ОСОБА_1 користувалася вказаним будинком з 2004 року.

У 2010 році позивач познайомилася з відповідачами, які повідомили останній, що не мають власного житла, та попросили її впустити їх жити в садовий будинок на осінньо-зимовий період. ОСОБА_1 погодилася надати безоплатно відповідачам житло та попросила доглядати за будинком.

У кінці 2016 року початку 2017 року ОСОБА_1 почала оформляти документи, що посвідчують право власності на вищевказаний садовий будинок в порядку спадкування і виявила, що ОСОБА_2 також намагався подати документи до БТІ, щоб оформити право власності на її будинок.

Судом встановлено, що на даний час відповідачі створюють перешкоди позивачеві у користуванні її власністю. Договір найму між сторонами не укладався.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховуючи той факт, що відповідачі визнали позов в частині виселення із садового будинку, дійшов висновку, що позовні вимоги щодо виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення підлягають до задоволення.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. задоволенню не підлягають, у зв`язку з недоведеністю.

Розглядаючи спір, в оскаржуваній частині судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно ч. 3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Отже, позивач має довести наявність вказаних умов для покладення на відповідачів цивільно-правової відповідальності у завданні шкоди відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Частинами 1-4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі у судовому засіданні заперечували проти стягнення з них на користь позивача моральної шкоди та пояснили, що за час проживання у садовому будинку здійснили його переобладнання на загальну суму 30 000 грн.: полагодили дах, замінили вікна та двері, провели світло. Вказали, що погоджуються добровільно виселитися з будинку і всі поліпшення залишаться позивачці безкоштовно, тим самим погасять завдану, на її думку, моральну шкоду.

В свою чергу позивачем на підтвердження своїх доводів не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що діями відповідачів їй було завдано моральної шкоди.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надала суду доказів того, що саме неправомірними діями відповідачів їй було завдану моральну шкоду, чим підтверджується факт її заподіяння та які саме протиправні дії відповідачів призвели до її моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано доводів позивача про те, що поліпшення стану будинку відповідачами не здійснювалося, а навпаки відповідачами спиляно фруктові дерева на території подвір`я будинку, чим завдано додаткових збитківта спричинено моральні страждання, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції перевірив вказані доводи позивача, дослідив надані на підтвердження вказаних обставин докази та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних позовних вимог.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи та порушені норми матеріального права, так як суд повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, надав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосував норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2020 року в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2020 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ О.О. Панченко ______________ В.П. Пікуль