Ухвала

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 636/3198/19

провадження № 61-9780ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Чугуївського управління Державної Казначейської служби України Харківської області, про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Чугуївського управління Державної Казначейської служби України Харківської області, про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2017 року, яке залишене в силі постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, стягнуто із Державного казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 454 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої Чугуївською міжрайонною Прокуратурою Харківської області та Чугуївським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківської області.

Починаючи із грудня 2017 року він неодноразово звертався до відповідачів щодо виконання рішення суду. Однак перерахунок коштів від Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України здійснено лише 25 липня 2019 року.

Оскільки відповідачами рішення суду не виконане вчасно та відповідачі порушили грошове зобов`язання, то відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України вони зобов`язані сплатити індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення невиконання зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути солідарно із Державної казначейської служби України, Чугуївського управління Державної Казначейської служби України Харківської області шляхом безспірного списання на його користь 72 484,8 грн - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 22 782,00 грн - три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення невиконання зобов`язання як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 72 484,18 грн - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 22 782,00 грн - три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення невиконання зобов`язання як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2017 року фактично виконане 25 липня 2019 року, тому наявні підстави, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, для стягнення на користь позивача за рахунок держави інфляційних втрат та трьох процентів річних.

01 липня 2020 року Державна казначейська служба України звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 95 266,18 грн. Таким чином ціна позову у цій справі є меншою, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо посилання заявника на те, що справа становить значний суспільний інтерес, то Верховний Суд зазначає, що поняття «значного суспільного інтересу» є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Чугуївського управління Державної Казначейської служби України Харківської області, про відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик