Дата документу 30.06.2020 Справа № 319/599/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 319/599/19 Головуючий у 1 інстанції: Валігурський Г.Ю.
№ 22-ц/807/1353/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрний союз Запоріжжя» про визнання недійсним договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» про визнання недійсним договору оренди землі.

В обґрунтування позову зазначала, що 07.10.2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» укладено договір оренди землі площею 5,3338 га (кадастровий номер: :07:002:0109), яка належить позивачці на праві власності. Земельна ділянка передана відповідачу в користування строком на 6 років. Вважаючи, що термін дії договору спливає у 2019 році, позивачка стала завчасно вести перемови з орендарем про намір особисто обробляти земельну ділянку та небажання поновлювати договір оренди на новий термін. Натомість орендар повідомив позивачці, що строк договору в 2019 році ще не сплине, оскільки його державна реєстрація здійснена 03.03.2015 року і строк дії договору сплине в 2021 році. На вимогу позивачки 06.11.2018 року орендар надав їй її примірник договору. Як з`ясувалося договір не містить підпису позивачки, тобто від її імені підписаний іншою особою. Згоди та повноважень на його укладання та підписання іншій особі ОСОБА_1 не надавала.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір оренди землі загальною площею 5,3338 га (кадастровий номер: :07:002:0109), укладений 07.10.2013 року між нею та ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» (відповідач), та стягнути з відповідача на її користь 2250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9571743 від 18.09.2013 року, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,3338 га, кадастровий номер: :07:002:0109, яка знаходиться за адресою: смт Куйбишеве Запорізької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 34447377 від 03.03.2015 року за ТОВ «Аграрний союз Запоріжжя» зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 5,3338 га, кадастровий номер: :07:002:0109, яка знаходиться за адресою: смт Куйбишеве (смт Більмак) Запорізької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на шість років на підставі договору оренди землі від 07.10.2013 року укладеного між ТзОВ «Аграрний союз Запоріжжя» та ОСОБА_1 .

Вказаний запис внесено на підставі договору оренди землі від 07.10.2013 року (далі договір) укладеного між позивачкою як орендодавцем та відповідачем як орендарем. Копія договору надана до позовної заяви (а.с. 4-8).

Відповідно до умов договору в оренду передається земельна ділянка площею 5,3338 га ріллі, кадастровий номер: :07:002:0109 (п. 2 договору).

У відповідності до п. 6 договору його укладено на шість років, з урахуванням ротації культур.

За умовами п.п. 7-9 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 3% від грошової оцінки земельної ділянки в натуральній та відробітковій формі і складає: 2850 кг фуражного зерна (або 2600 кг фуражного зерна і 100 кг насіння соняшника, за бажанням орендодавця), оранка присадибної ділянки до 0,60 га, допомога на поховання в розмірі від 900 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексації. Орендна плата вноситься у такі строки: до 31 грудня кожного року.

Згідно з п. 39 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій в органі, який провів його державну реєстрацію.

Заперечуючи дійсність договору, позивач посилалася на те, що вона хоча і знала про те, що земельна ділянка перебувала в оренді, натомість лише нещодавно дізналася про те, що у договорі немає її підпису, що на думку позиваа свідчить про недійсність договору.

Згідно висновку експерта № 13740 від 12.09.2019 року від імені власника земельної ділянки ОСОБА_1 договір оренди землі від 07.10.2013 року було підписано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідач зазначав про те, що у 2013 році орендар ОСОБА_1 попросила виплатити орендну плату за майбутні роки, оскільки їй потрібні були кошти для лікування чоловіка.

Такі кошти були відповідачем сплачені та ця обставина не оспорюється позивачем.

Позивач не заперечувала отримання орендної плати, в тому числі в рахунок майбутніх орендних платежів за користування відповідачем земельною ділянкою.

Таким чином, судом було встановлено, що орендні відносини існували, сторони виконували обов`язки за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з ч.ч. 2, 3, 4 ст. 203 ЦК України, за якими особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 14 ЗУ «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, судом першої інстанції було враховано, що позивач була обізнана про існування договірних відносин, отримувала орендну плату, фактично схвалила правочин, який навіть у разі його підписання іншою особою створював права та обов`язки щодо позиваки.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, які свідчать про те, що позивач була обізнана про існування договору, не оспорювала ані дату його вчинення, ані розмір орендної плати, не вимагала повернення земельної ділянки, не вимагала надання їй оригіналу договору, хоча жодних перешкод для цього не існувало, а відтак не була обізнана про відсутність власного підпису у договорі лише з власної недбалості та байдужого ставлення до з`ясування умов договору.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для оспорювання договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається зі справи позивач ніколи не порушувала питання про визнання недійсним договору, навпаки отримувала вигоду з договору, в тому числі авансові орендні платежі та могла довідатися як про умови договору так і про відсутність свого підпису у договорі.

До того ж позивач взагалі не зазначає яким чином порушені її права, знаючи про те, що земля перебуває у оренді, вона лише в 2018 році отримала свій примірник договору, що жодним чином не свідчить про те, що відповідач створював їй будь-які перешкоди для отримання договору або ознайомлення ї його змістом.

Посилання апелянта на те, що їй стало відомо про наявність оспорюваного договору оренди лише в 2018 році спростовуються фактичними обставинами справи: перебуванням землі у користуванні відповідача, узгодженням строків та розміру орендної плати, яку отримувала позивач протягом строку дії договору тощо.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 липня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков