ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2312/20 Справа № 191/2546/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Мамедовой О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнив, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ним 15.10.2015 року було надано ОСОБА_2 позику грошові кошти в розмірі 2000 євро та 1000 доларів США, зі строком повернення за домовленістю з ним. З розписки вбачається, що відповідач вказані кошти брала в позику з метою закупівлі нею горіху та зобов`язувалась повернути суму позики після реалізації горіху за домовленістю з ним. Проте, відповідач грошові кошти не повернула. При цьому, позивач, починаючи з 15.10.2016 року (тобто вже після реалізації горіху), неодноразово звертався до відповідача з метою повернення наданої позики, однак прохання залишені відповідачем поза увагою.

На момент подачі позовної заяви, згідно офіційного курсу, сума боргу за розпискою в розмірі 2000 євро та 1000 доларів США еквівалентна 87358,90 гривень 90 копійок. З урахуванням викладеного, загальна сума боргу склала 181529,52 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь.

Позивач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 15.10.2015 року вона написала та підписала розписку про те, що вона отримала кошти від ОСОБА_1 в сумі 2000 євро і 1000 доларів для закупівлі горіху, з зобов`язанням повернути вказану суму після реалізації усього об`єму горіха по узгодженню з ОСОБА_1 . Розписка залишалась у ОСОБА_2 до дня скоєння злочину, а саме пограбування її житла. Влітку 2016 року з жилого будинку ОСОБА_2 було викрадено її особисте майно, серед яких містилась розписка від 15.01.2015 року. За даним фактом порушено кримінальну справу, слідство ведеться і до сьогодні. Більш того, тривалий час ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 були вхожі в помешкання ОСОБА_2 та були частими її гостями з осені 2013 року по 13.06.2016 рік. Зазначені обставини свідчать про безгрошовість даної розписки. Крім того, дана розписка написана ОСОБА_2 15.10.2015 року не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, так як в момент підписання договору (позики) грошові кошти не були передані їй, а тому ОСОБА_2 вважає, що договір позики укладено не було.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019року у задоволенні позовних вимог відмовлено, з чим ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог відповідно з даним рішенням, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2015 року ОСОБА_2 власноручно написала ОСОБА_1 розписку та поставила свій підпис про те, що вона взяла у ОСОБА_1 гроші в сумі 2000 (дві тисячі) євро і 1000 (одну тисячу) доларів США для закупівлі горіхів та зобов`язується повернути їх після реалізації усього об`єму горіхів за узгодженням з ОСОБА_1 .

З оглянутої судом, наданої позивачем розписки від 15.10.2015 року, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зобов`язується повернути позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 кошти у розмірі 2000 євро та 1000 доларів США після реалізації усього об`єму горіху та по узгодженню з ОСОБА_1 .

Встановлено, що надана позивачем ОСОБА_1 розписка не містить факту та дати отримання ОСОБА_2 грошових коштів та не містить зобов`язання про їх повернення.

Згідно пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом встановлено, що розписка не укладалася 15.10.2015 та була виготовлена пізніше, також позивач ОСОБА_1 зазначив в судових дебатах, що гроші передавалися в вересні-жовтні 2015 року, що суперечить показанням свідків зі сторони позивача.

Враховуючи вищезазначене та відмовляючи у задоволенні первинного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вищевказані вимоги при складанні розписки від 15.10.2015 року не дотримані, розписка не відповідає вимогам, що пред`являються до договору позики.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд виходив з того, що правочин, який не вчинено не може бути визнано недійсним, що відповідає роз`ясненням абз.3 п.8 Постанови Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: «…не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо…».

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду і вважає за необхідне змінити обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог відповідно з даним рішенням, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів наголошує, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 2000 євро та 1000 доларів США, а також факт передачі горіху. У зв`язку з чим, неможливо встановити реальність договору позики в момент його вчинення.

Крім того, як вбачається з самого тексту позики, ОСОБА_2 не вказала, що вона бере вказані вище кошти саме в позику, а тому і не засвідчила в даній розписці своє зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти, як позику.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до розписки апелянт мав право вимоги після реалізації горіху, однак ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження реалізації ОСОБА_2 цього горіху.

Крім цього, ОСОБА_1 не надано суду ніяких документів (претензії, заяви, тощо), окрім позовної заяви, на підтвердження звернення до ОСОБА_2 з вимогою повернути кошти.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив підстави відмови: невідповідність розписки вимогам, що пред`являються до договору позики, визначеним ст. 1046 ЦК України, у зв`язку з чим вона не може бути прийнята як належний, достатній та достовірний доказ, в той час, як підставою для відмови у позові є неможливість встановити реальність договору позики в момент його вчинення.

Як вбачається з розписки, відповідач мала намір взяти кошти у позивача для закупки горіхів та повернути суму коштів після реалізації всього об`єму горіхів за погодженням з ОСОБА_1 . Однак, як зазначалось вище, жодних доказів щодо придбання горіхів чи їх реалізації ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної апелянтом не надано. З огляду на викладене, спірну розписку не можна вважати договором позики в розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. За своїми правовими ознаками спірний договір носить інший характер, пов`язаний з придбанням та реалізацією певного товару, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до п.2 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову, а саме з підстав неможливості встановити реальність договору позики в момент його вчинення.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження недійсності договору позики.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2019 року - змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова