печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2020 р. суддя Печерського районного суду м. Києва Ільєва Т.Г., розглянувши матеріали заяви адвоката Пилипчука Геннадія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, щодо порушення порядку зносин між Україною та Демократичною Соціалістичною Республікою Шри-Ланка відповідно до Договору про взаємну правову допомогу у кримінальних справах, яких полягає в порушенні процедури вручення повісток на ім`я ОСОБА_1 до Магистратного суду міста Коломбо.

Вивчивши надані до суду матеріали, суд вважає, що у відкритті провадження слід відмовити, з наступних підстав.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ч. 2 п. 3, ч. 7ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, в тому числі, у порядку окремого провадження. Окреме провадження призначено для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно дост. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що можуть бути встановлені судом, міститься у ч. 1 ст. 315 ЦПК України. При цьому, за нормою ч. 2 цієї ж статті у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

В цейже час, слід звернути увагу,що за змістом статті 42 ЦПК України заінтересованими особами є особи, які беруть участь у справі та які мають юридичну заінтересованість. Це коло визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню та які можуть вплинути на їх права і обов`язки.

Виникнення, зміна чи припинення майнових або особистих немайнових прав нерозривно пов`язано з певними обставинами (діями, подіями), яким законн дає правове значення (юридичні факти). Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, у зв`язку з його втратою, знищенням архівів тощо. Тому закон дає суду юрисдикцію встановлювати факти, що мають юридичне значення.

Однак, це можливо за певних умов:

1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

3) у заявника немає іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як випливає з поданих матеріалів, заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, щодо порушення порядку зносин між Україною та Демократичною Соціалістичною Республікою Шри-Ланка відповідно до Договору про взаємну правову допомогу у кримінальних справах, яких полягає в порушенні процедури вручення повісток на ім`я ОСОБА_1 до Магистратного суду міста Коломбо.

Оскільки, як зазначає заявник, на його думку, Демократична Соціалістична Республіка Шри-Ланка повинна надсилати документи, робити виклики через центральні органи у відповідності до Договору про взаємну правову допомогу у кримінальних справах.

З врахуванням зазначеного, суд звертає увагу, що дана заява не підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства.

В цей же час, суд вважає за необхідне звернути на те, що на підставі статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналіз норм ЦПК України дає підстави для висновку, що до заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі, та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть впливати на їх права і обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Статтею 42 ЦПК України заявники та інші заінтересовані особи у справах окремого провадження визначаються як учасники справи. Відповідно до статті 43 ЦПК України на заінтересованих осіб у справах окремого провадження поширюються загальні права і обов`язки учасників справи.

В окремому провадженні також діє принцип рівності учасників судочинства.

Закон України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року 2709-ІV(з наступними змінами і доповненнями) встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок та застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Відповідно до положень частини першої статті 79 цього Закону предявлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі, як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї ж статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Отже, встановлений Законом України «Про міжнародне приватне право» судовий імунітет поширюється і на залучення іноземної держави до участі у справі як заінтересованої особи у справах окремого провадження, оскільки заінтересована особа як учасник цивільної справи за своїм статусом має однакові з іншими учасниками справи права і обов`язки за винятками, встановленими ЦПК України для наказного та позовного проваджень.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

Отже, розгляд судом заяви заінтересованою особою за якою є інша держава, порушуватиме судовий імунітет, встановлений вищевказаними нормами.

До того ж, у заяві не зазначено компетентний орган в особі якого до участі у справі залучається Демократична Соціалістична Республіка Шри-Ланка, що суперечить ч. 1 ст. 496 ЦПК України.

Окрім цього, суд повторно звертає увагу, на те, що пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, процесуальний закон передбачає умови, за яких у окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язано із вирішенням спору про право.

Виходячи з наведених норм закону, не підлягають розгляду в судовому порядку заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо законом визначено інший порядок їх встановлення.

Підсумовуючи все вищевикладене, доходжу висновку, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження, а тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Виходячи з наведеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186, 293294, 315 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті заяви адвоката Пилипчука Геннадія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т.Г. Ільєва