КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 362/1977/19 Головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/7526/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 липня 2020 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2019 року та на ухвалу від 16 грудня 2019 року про внесення виправлень в рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування протокольного рішення житлової комісії,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Шумило Н.М. звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати протокольне рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 5 лютого 2019 року № 93 в частині відмови у зміні дати зарахування його на квартирний облік із 3 лютого 1995 року на 20 вересня 1992 року, виходячи з чого, вважати датою зарахування ОСОБА_2 на квартирний облік 20 вересня 1992 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період із 4 червня 1988 року по 16 березня 2019 року позивач проходив військову службу в Збройних Силах України. Із 20 вересня 1992 року позивач перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_2 м. Миргород. Із 21 грудня 2005 року позивач був переведений на службу до в/ч НОМЕР_1 . 16 березня 2010 року на підставі протоколу № 4 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 його було зараховано на квартирний облік при в/ч НОМЕР_1 із 3 лютого 1995 року. Підставою прийняття вищевказаного протокольного рішення відповідачем був рапорт позивача від 1 березня 2010 року, в якому він не зазначав дати з якої він просить зарахувати його на квартирний облік, оскільки не знав дати з якої його зарахували на квартирний облік у 2010 році.
Дізнавшись про порушення своїх прав, позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну дати постановки на квартирний облік. Однак протокольним рішенням від 5 лютого 2019 року № 93 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви, вирішивши на підставі вимог наказу Міністерства оборони України від 3 лютого 1995 року № 20 вважати датою зарахування позивача на квартирний облік в загальній черзі із 3 лютого 1995 року, тобто без змін. Позивач вважає зазначене рішення протиправним, оскільки воно прийнято на підставі наказу від 3 лютого 1995 року № 20, який втратив чинність ще 6 жовтня 2006 року та порушує його житлові права.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення (відмову) житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 5 лютого 2019 року № 93в частині перенесення дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 20 вересня 1992 року на 3 лютого 1995 року.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року за заявою представника позивача виправлено описку в рішенні суду від 4 вересня 2019 року, а саме: замінено в резолютивній частині рішення (2 абзац) дату зарахування позивача на квартирний облік з «з 20 вересня 1992 року на 3 лютого 1995 року» на «з 3 лютого 1995 року на 20 вересня 1992 року» та доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Вважати датою зарахування ОСОБА_2 на квартирний облік 20 вересня 1992 року».
Судові рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що позивачу було протиправно відмовлено у перенесенні дати зарахування на квартирний облік з 3 лютого 1995 року на 20 вересня 1992 року, а тому його право підлягає захисту шляхом перенесення дати зарахування на квартирний облік саме за його попереднім місцем служби.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі командира в/ч НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить їх скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позивних вимог в повному обсязі.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що до введення наказу Міністерства оборони України від 3 лютого 1995 року № 20 попередній час перебування на квартирному обліку військовослужбовців при їх переміщенні за новим місцем служби в нормативно-правових актах та наказі Міністерства оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 не враховувались. У зв`язку з цим, порушення житлових прав ОСОБА_1 з боку житлової комісії в/ч НОМЕР_1 допущено не було,тому перенесення дати його зарахування на квартирний облік з 3 лютого 1995 року на 20 вересня 1992 року є незаконним та призведе до порушення житлових прав та законних інтересів інших військовослужбовців, які перебувають на черзі у в/ч НОМЕР_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 4 червня 1988 року по 16 березня 2019 року проходив військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується витягом з його послужного списку.
Із 20 вересня 1992 року позивач перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_2 м. Миргород, що підтверджується довідкою від 29 грудня 2006 року № 97.
21 грудня 2005 року позивач був переведений на службу до в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією з його послужного списку.
Встановлено, що 1 березня 2010 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом про зарахування його на квартирний облік при в/ч НОМЕР_1 .
На підставі протоколу засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 16 березня 2010 року № 4 позивача було зараховано на квартирний облік при в/ч НОМЕР_1 із 3 лютого 1995 року.
Дізнавшись згодом про порушення своїх прав, позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну дати постановки на квартирний облік.
Однак, протокольним рішенням від 5 лютого 2019 року № 93 (витяг) житлова комісія відповідача відмовила позивачу у задоволенні його заяви та датою зарахування останнього на квартирний облік (в загальні черзі) визнано на підставі вимог наказу Міністерства оборони України від 3 лютого 1995 року № 20 - 3 лютого 1995 року.
Станом на сьогоднішній день наказом командира повітряного командування «Центр» - заступника командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 11 лютого 2019 року № 4 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» ( за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із статтями 34 та 37 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до пункту 3.1 наказу Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вперше був зарахований на квартирний облік 20 вересня 1992 року. У зв`язку з переведенням 21 грудня 2005 року для проходження військової служби до м. Василькова Київської області позивача зараховано на квартирний облік із 3 лютого 1995 року (відповідно до діючого на той момент наказу Міністра оборони України від 3 лютого 1995 року № 20, яким було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку але не раніше, ніж з 3 березня 1995 року).
Протена час прийняття оскаржуваного рішення вказаний наказ втратив чинність, що спростовує доводи відповідача про законність прийнятого рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і зазначених норм закону та підзаконних нормативно правових актів, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вказаний наказ втратив чинність та оскаржувані дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
Колегія суддів погоджується з позицією суду про те, що належним способом захисту порушених прав позивача буде перенесення дати зарахування на квартирний облік саме за його попереднім місцем служби, тобто з 20 вересня 1992 року.
Аналогічної правової позиції притримується і Верховний Суд, зокрема у постанові від 7 червня 2018 року в справі № 362/4273/17, у постанові від 27 вересня 2018 року в справі № 362/4307/17, у постанові від 22 листопада 2018 року в справі № 362/6383/16-ц, у постанові від 20 березня 20190 року в справі № 760/750/16-ц та інших.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Разом з тим, оскільки під час виготовлення повного тексту рішення суду було допущено описки, а саме: помилково зазначено про зміну дати зарахування позивача на квартирний облік з 20 вересня 1992 року на 3 лютого 1995 року, та не зазначено про задоволення частини вимоги щодо визнання дати зарахування позивача на квартирний облік 20 вересня 1992 року, суд першої інстанції відповідно до вимог статті 269 ЦПК України усунув ці неточності шляхом постановлення ухвали від 16 грудня 2019 року, адже це впливає на можливість реалізації судового рішення чи його правосудність.
Доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість постановленої ухвали про внесення виправлень у рішення суду, апеляційна скарга взагалі не містить.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 вересня 2019 року та на ухвалу від 16 грудня 2019 року про внесення виправлень в рішення суду - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній