П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року м. Київ

Справа № 22-7924 Головуючий у1-й інстанції - Бусик О. Л.

Унікальний № 757/40572/19-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

у с т а н о в и л а:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просила стягнути заборгованість із заробітної плати за період липень 2016 року, з березня 2017 року до 17 липня 2017 року в сумі 33 143 грн 09 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні починаючи з 21 липня 2016 року до 01 серпня 2019 року у розмірі 184 530 грн 56 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року по час винесення судом рішення, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 7 890 грн 07 коп. (а.с.2-12).

Позов був обґрунтований тим, що вона з травня 1985 року працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». На виконання рішення засідань Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31 травня 2016 року та 03 червня 2016 року відбулося переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Наказом від 18 липня 2016 року № 1/ос з позивачем продовжено трудові відносини. Наказом № 58-ДН Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 00.00 год. 20 березня 2017 року. В зазначених наказах зазначалось, що за час простою розраховувати 2/3 ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботу. 01 липня 2017 року наказом регіонального філії «Донецька залізниця» № 1189-ос позивач звільнена з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду та порушення інших трудових прав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Суд стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : 1) заборгованість по заробітній платі за період липень 2016 року, з березня 2017 року до 07 липня 2017 року в сумі 33 143 грн 09 коп.; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку при переведені починаючи з 21 липня 2016 року в розмірі 184 530 грн 56 коп.; 3) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18 липня 2017 року в розмірі 192 414 грн 40 коп.; 4) компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 7 890 грн 07 коп.

Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн 40 коп. віднесені за рахунок АТ «Українська залізниця».

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Українська залізниця», подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, вирішити питання судових витрат (а.с.208-216).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Глушпенко В. О., вказав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, наявність форс-мажорних обставин, на існування яких посилається відповідач, не підтверджена допустимими доказами - сертифікатом Торгово-промислової палати України, а наданий відповідачем науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не є таким сертифікатом, тому не може бути прийнятий судом на підтвердження наявності форс-мажорних обставин. Позиція відповідача щодо виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі є необґрунтованою, оскільки не підкріплена доказами (т.2, а.с.11-18).

В суд апеляційної інстанції представник АТ «Українська залізниця» не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду відповідач повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення судової повістки уповноваженій особі АТ «Українська залізниця» (т.2, а.с.55).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника АТ «Українська залізниця», оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення представника позивача, адвоката Глушпенка В. О., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач з 07 липня 2010 року травня 1985 року працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця» та звільнена з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 58-ДН Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16 березня 2017 року, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 00.00 год. 20 березня 2017 року. В зазначених наказах зазначалось, що на час простою за час простою розраховувати 2/3 ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботу.

Відповідно до пункту 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства загального користування» ПАТ «Українська залізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди.

Позивач зазначила, що у день звільнення з роботи їй видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати, відповідно до наданих позивачу відповідачем розрахунків заробітної плати, які відповідають нормам ст. 110 КЗпП України у розмірі 33 143 грн 09 коп. та середній заробіток за час затримки при переведенні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітної плати.

Як стверджує позивач, до теперішнього часу суми, що їй належать, відповідачем не виплачені.

З огляду на таке, районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки районного суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі не в повній мірі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

При вирішенні справи районним судом не проведено перевірку наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог розрахунків заборгованості по заробітній платі та заявленого розміру компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати.

При вирішенні справи районним судом на враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 щодо визначення доходів, на які нараховується компенсація а також визначення бази нарахування.

При вирішенні справи районним судом також невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП України щодо підстав для виплати працівникові його середнього заробітку у разі затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У даній справі ОСОБА_1 заявила вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при її переведенні у зв`язку з реорганізацією підприємств залізничного транспорту у липні 2016 року. Сума, заявлена до стягнення, - 184 530 грн. 56 коп.

Водночас, з наявної у розпорядженні суду копії трудової книжки позивача убачається, що 20 липня 2016 року у трудовій книжці позивача зроблений запис про реорганізацію підприємства, на якому працювала ОСОБА_1 , шляхом злиття у виробничий підрозділ АТ «Українська залізниця» (т.1, а.с.19, запис № 9).

Запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з переведенням на роботу до іншого підприємства у трудовій книжці позивача відсутній. У розпорядженні суду також відсутній наказ про звільнення позивача у липні 2016 року у зв`язку з переведенням на роботу до іншого підприємства.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що у даних правовідносинах мало місце не звільнення працівника, а його переведення у порядку, визначеному ст. 32 КЗпП України.

Ураховуючи викладені обставини у контексті положень ст. 117 КЗпП України, які стосуються виплат звільненому працівнику, правові підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 184 530 грн. 56 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при її переведенні у зв`язку з реорганізацією підприємств залізничного транспорту у липні 2016 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок обставин непереборної сили відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати за означений ОСОБА_1 період, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для відмови у задоволенні цієї частини позову з огляду на таке.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Як убачається з матеріалів справи, позивач надав документи, які підтверджують наявність заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 , зокрема, табелі обліку використання робочого часу за червень 2016 року та за період з березня 2017 року до липня 2017 року, розрахункові листи щодо нарахування заробітної плати та утримань, виконані головним бухгалтером І. Ю. Денисовою, наказ № 58-ДН від 16 березня 2017 року про встановлення простою у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування (т.1, а.с.21-43; 46-54).

Згідно з відомостями указаних письмових доказів позивачу не виплачена заробітна плата: за липень 2016 у розмірі 2 164 грн. 78; за березень 2017 року у розмірі 3 598 грн. 91 коп. (5776,46 - 2177,55 (т.1, а.с.153-154); за квітень 2017 року у розмірі 3 655 грн. 72 коп.; за травень 2017 року у розмірі 3 655 грн. 72 коп.; за червень 2017 року у розмірі 3 655 грн. 72 коп.; за липень 2017 року у розмірі 14 811 грн. 90 коп., а всього на суму 31 542 грн. 75 коп.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 31 542 грн. 75 коп.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини АТ «Українська залізниця» у невиплаті ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування цієї частини оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У даних правовідносинах апеляційний суд, ураховуючи положення ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.4 ст.263 ЦПК України, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення спору правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 196/1525/15-ц, який наводиться нижче.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Згідно з висновком ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьку.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у місті Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території міста Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що у даних правовідносинах відсутня вина АТ «Укрзалізниця» у невиплаті позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 192 414 грн 40 коп.

За правилами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам

втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх

виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема - заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не

включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються

Держкомстатом ( п. п. 3-4 Порядку).

У даній справі позивач при здійсненні розрахунку суми компенсації в порушення вищенаведених норм: 1) нарахував компенсацію на суми нарахованої заробітної плати не віднявши суми податків і обов`язкових платежів; 2) провів нарахування компенсації на суми, які мають разовий характер (матеріальна допомога, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо); 3) провів нарахування компенсації на суми нарахованої компенсації за попередні періоди.

Тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести розрахунок компенсації, виходячи із сум заробітної плати за мінусом сум виплат, які мають разовий характер, а також за мінусом сум податків і обов`язкових платежів.

Ураховуючи наведене, розмір компенсації щодо невиплачених сум заробітної плати складає 3 515 грн. 35 коп., у тому числі: за липень 2016 року - 707 грн. 92 коп. (1775,12 х 139,88 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 2483,04 - 1775,12); за березень 2017 року - 545 грн. 53 коп. (2144,40 х 125,44 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 2689,93 - 2144,40); за квітень 2017 року - 699 грн. 44 коп. ( 2875,99 х 124,32 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 3575,43 - 2875,99); за травень 2017 року - 653 грн. 71 коп. (2875,99 х 122,73 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 3529,70 - 2875,99); за червень 2017 року - 597 грн. 92 коп. (2875,99 х 120,79 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 3473,91 - 2875,99); за липень 2017 року - 310 грн. 83 коп. (1513,29 х 109,8 (сукупний індекс інфляції) : 100 = 1824,12 - 1513,29).

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд частково задовольняє вимоги апеляційної скарги відповідача та частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , судові витрати сторін по сплаті судового збору слід віднести за рахунок осіб, які їх понесли.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 31 542 (тридцять одна тисяча п`ятсот сорок дві) грн. 75 коп. (сума визначена без відрахування податків, зборів та обов`язкових платежів) та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 3 515 (три тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн. 35 коп. (сума визначена без відрахування податків, зборів та обов`язкових платежів).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 08 липня 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома