Провадження 22-ц/812/1145/20 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

09 липня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 21 січня 2020 року під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в приміщенні цього ж суду, о 8 год. 25хв., у справі № 487/9106/19, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом в якому просив витребувати у ОСОБА_3 автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску.

Позов мотивовано тим, що йому на праві власності належить автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . 25 липня 2019 року він видав ОСОБА_3 довіреність на право користування та розпорядження цим автомобілем, а 29 серпня 2019 року припинив її дію. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється повернути йому автомобіль, позивач просив про задоволення позову.

Разом з позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про його забезпечення, в якій просив накласти арешт на автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

Необхідність застосування заходів забезпечення позову ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що у відповідача залишилося свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. Вважає, що ОСОБА_3 експлуатує спірний автомобіль, чим може завдати шкоди як йому так і третім особам, відшкодування якої буде покладено на нього, як власника транспортного засобу. З метою запобігання діям, що можуть ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду просив вжити заходи забезпечення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску, тип Легковий Седан-В, номер шасі (кузов, рами) НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3123, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований ТСЦ 4841 07.12.2017 року.

Задовольняючи заяву, суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

05 червня 2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_1

12 червня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали, просив її скасувати.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилався на те, що автомобіль придбав на законних підставах та зареєстрував його у встановленому законом порядку. Під час перереєстрації спірного автомобіля будь- яких обставин, які б виключали можливість його відчуження не виникало, тому вважає, що накладення арешту є незаконним.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Справу призначено до апеляційного розгляду в режимі відеоконференції.

Через неявку в судове засідання всіх учасників справи відеозв`язок із судом який забезпечив проведення відеоконференції припинено, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Зважаючи на вимоги ч. 6 ст. 128,ч.ч.1,2 ст.130,ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується шляхом, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Завданням забезпечення позову є негайне вжиття заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як видно із матеріалів даної справи, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07 грудня 2017 року належав автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску.

Із змісту позовної заяви видно, що вказаний транспортний засіб ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 для реалізації і надав нотаріально посвідчену довіреність від 25 липня 2019 року терміном на один рік. Вказаною довіреністю ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 або ОСОБА_3 представляти його інтереси в усіх необхідних установах та організаціях з питань пов`язаних з експлуатацією та розпорядження (продати, обміняти, зняти з обліку, поставити на облік) належним йому на праві власності зазначеним вище транспортним засобом.

29 серпня 2019 року ОСОБА_2 припинив дію вказаної довіреності, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей. Проте автомобіль позивачу не було повернуто.

У зв`язку з цим, 16 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом в якому просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 належний йому автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску, посилаючись на те, що відповідач відмовляється повернути зазначений транспортний засіб.

Разом з позовом ОСОБА_2 подав до суду заяву про його забезпечення та просив накласти арешт на вказаний вище автомобіль з посиланням на те, що у ОСОБА_3 крім автомобіля залишилося свідоцтво про його реєстрацію, ОСОБА_3 експлуатує транспортний засіб та може завдати шкоди як йому так і третім особам, відшкодування якої буде покладено на нього, як власника спірного майна.

Наведені фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами існує спір предметом якого є транспортний засіб марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску і на який судом накладено арешт.

За таких обстави, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову на даній стадії цивільного процесу, що відповідає положенням ч. 2 ст.149 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правомірність придбання ним спірного транспортного засобу, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є власником спірного транспортного засобу, а тому не може бути позбавлений чи обмежений у його здійсненні, то вони є безпідставними.

Як видно із матеріалів справи, спірний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_1 28 лютого 2020 року, в той час як ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва про забезпечення позову та накладення арешту на автомобіль марки AUDI моделі А8, 2007 року випуску постановлена 21 січня 2020 року.

Отже, на момент звернення ОСОБА_2 в суд з позовом, подачі заяви про забезпечення позову та її задоволення судом шляхом накладення арешту на автомобіль, його власником був сам позивач.

До того, застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову не призведе до обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки спірний автомобіль фактично перебуває у його користуванні та володінні, а обмежується виключно правом розпорядження (відчуження) рухомого майна, яке є предметом даного спору. Застосований судом першої інстанції арешт є тимчасовим заходом та діє до вирішення спору по суті.

За наведених обставин колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 09.07.2020 р.