Провадження № 22ц-824/7281/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСКО» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку із невиконанням договору № ПК/4/17/554 від 20 червня 2016 року у розмірі 19 191 162 грн. 90 коп. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. 00 коп.

Мотивує позов тим, що 20 червня 2016 року сторони уклали договір № ПК/4/17/554 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого вона придбала майнові права на квартиру та у договорі визначено, що термін закінчення будівництва є четвертий квартал 2016 року, а термін введення в експлуатацію - перший квартал 2017 року.

Вказує, що вона здійснила оплату за об`єкт нерухомості у повному обсязі, проте відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує, в установлені строки недобудував та не здав в експлуатацію будинок, на її вимогу змінити об`єкт нерухомості на тотожний або схожий у секції, яку вже добудовано, відповідач не реагує. Зазначені обставини завдають їй матеріальних та моральних збитків, пов`язаних з витратами на оренду житла, переїздами, труднощами влаштуватися на роботу та відсутністю реєстрації у м. Києві.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що місцевим судом було враховано, що відповідач у встановлені договором строки не збудував об`єкт нерухомості та не ввів його в експлуатацію і відповідачем не надано жодного доказу на спростування її доводів щодо обґрунтованості позовних вимог, крім того суд не встановив, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу майнових прав є змішаним та містить у собі елементи договору про виконання робіт/послуг та купівлю-продаж, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», через що вважає висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження конкретного переліку невиконаних робіт (послуг), вартості цих робіт (послуг), у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити зазначені обставини та позбавлений можливості дійти висновку, що саме через ці недоліки позивач обґрунтовано не підписує акт прийняття-передачі, необхідний для реєстрації за нею права власності на об`єкт інвестування, крім того на спірні правовідносини у частині регулювання відповідальності продавця щодо виконання робіт зі спорудження житла, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для стягнення пені з відповідача, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2016 року ТОВ «ІСКО» та ОСОБА_1 уклали договір №ПК/4/17/554 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, а саме, квартиру АДРЕСА_1 (п. 2.1, п. 2.2 договору).

Плановий термін закінчення будівництва-IV квартал 2016 р., термін введення в експлуатацію-І квартал 2017 р. (п. 2.6, п. 2.7 договору).

Пунктом 5.2.3. визначено, що продавець зобов`язаний належним чином та у строки виконати обов`язки, покладені на продавця умовами договору. Покупець зобов`язується здійснити оплату вартості майнових прав.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору, після отримання продавцем на об`єкт будівництва сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, продавець надсилає покупцю повідомлення із зазначенням дати (протягом 30 календарних днів з дня відправлення відповідного повідомлення), коли покупець повинен з`явитись та прийняти об`єкт нерухомості, шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості та договору на утримання та обслуговування об`єкта нерухомості.

23 червня 2016 року позивачка здійснила оплату за договором №ПК/4/17/554 купівлі-продажу майнових прав у розмірі 808 730 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.16).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, на її думку, вона має право на стягнення неустойки (пені) у зв`язку із порушенням відповідачем терміну приведення об`єкту інвестування у стан, придатний до проживання та набуття нею об`єкта інвестування у власність.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання у натурі.

Зазначені норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин фінансового-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у пункті 2.7 спірного договору міститься лише запланований термін введення до експлуатації об`єкта капітального будівництва, який є орієнтовним терміном, залежним від фактичних обставин будівництва, тому цей строк не може бути розтлумачений як кінцевий термін здачі будинку в експлуатацію, через що доводи позивачки про пропуск відповідачем встановленого договором строку передачі їй об`єкта нерухомості є безпідставними, крім того, умовами цього договору було передбачено обов`язок відповідача повідомити позивачку про необхідність прийняти об`єкт нерухомості лише після отримання продавцем сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, однак будь-яких доказів отримання ТОВ «ІСКО» вказаних документів у матеріалах справи немає, що не дає належних і обгрунтованих підстав вважати встановленим факт порушення відповідачем прав позивачки щодо передачі їй об`єкта нерухомості у встановлені строки.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постановах № 61-38242св18 від 08 травня 2019 року і № 61-40578св18 від 05 грудня 2018 року.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ніяких послуг (робіт) позивачці не зобов`язувався надавати, а зобов`язався лише продати позивачці майнові права на об`єкт нерухомості, тобто на вказаний договір не розповсюджуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів».

Доводи апелянта про те, що укладений між сторонами договір є змішаним та поєднує елементи договору про виконання робіт/надання послуг та купівлю-продаж, колегія суддів відхиляє, оскільки між сторонами був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, відносини за яким регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж, визначеними ЦК України, а не про договір про надання послуг, через що такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду у цій частині.

Інші доводи апелянта у своїй сукупності повторюють доводи позовної заяви, були предметом розгляду суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, а тому не можуть бути підставами для скасування законного і обґрунтованого рішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: