Справа № 757/8644/20 Головуючий в суді І інстанції Волкова С.Я.
Провадження № 22ц-824/7920/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якому просив встановити факт передачі ним грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США ОСОБА_2 , а також факт повернення йому ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США.

Зазначає, що в 2008 році він позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США. У 2009 році ОСОБА_2 повернув частину коштів у розмірі 10 000, 00 доларів США та неодноразово обіцяв повернути залишок, однак жодних дій для цього не здійснив, а тому він подав заяву до правоохоронних органів за фактом вчинення шахрайських дій і 31 січня 2018 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України кримінальне провадження № 0000466. Однак станом на сьогоднішній день досудове розслідування не завершене, оскільки відсутні письмові документи, що підтверджують передачу коштів (розписка, договір позики, тощо), при цьому зазначає, що у рамках досудового розслідування було допитано ряд свідків, покази яких підтверджують передачу ним коштів ОСОБА_2 і дії боржника порушують його права, адже він не в змозі повернути кошти, оскільки розписки та/чи договору позики в свій час через високу довіру та приятельські відносини не отримав, тому, на його думку, за своєю юридичною природою відносини, що склалися між ним та ОСОБА_2 , носять характер усної позики, однак для повернення коштів та відновлення його порушеного права необхідно встановити факт передачі коштів.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявником ОСОБА_1 заявлено вимоги про встановлення фактів, які не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право, зокрема, факт передачі грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США на користь ОСОБА_2 та повернення ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США на його користь, що є окремим предметом доказування і має здійснюватися шляхом подання до суду відповідного позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якому просив встановити факт передачі ним грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США ОСОБА_2 і встановити факт повернення йому ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США.

Зі змісту заяви вбачається, що встановлення цього факту необхідно для повернення позики та відновлення порушеного права заявника на отримання позичених коштів, однак у зв`язку із тим, що сторони не уклали письмових угод щодо передачі у борг грошових коштів, заявник вимушений звернутися до суду із цією заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 184 ЦПК України таким шляхом реалізації права чи захист є пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви до суду.

Тобто позов - це вимога особи (позивача) до іншої особи (відповідача), що ґрунтується на спірних правовідносинах між ними про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Таким чином, у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. А якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає справу без розгляду.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право щодо повернення грошових коштів, тому вказаний спір підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Доводи апелянта про те, що відносини, які склалися між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , носять характер усної позики, однак у зв`язку із тим, що між ними не було укладено письмового договору позики чи боргової розписки, то встановлення цього факту необхідно для повернення позики та відновлення порушеного права заявника на отримання позичених коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки порядок оформлення зобов`язань за договором позики передбачено ст. 1047 ЦК України і сама по собі усна угода між сторонами породжує відповідні правові наслідки, за яких кредитор може ставити питання щодо повернення цих коштів за наявності відповідних доказів про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, а тому, на думку колегії суддів, такий факт не може бути встановлений у порядку окремого провадження.

Посилання апелянта на те, що із заяви не вбачається спору про право, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки це спростовується матеріалами справи та характером правовідносин, які виникли між сторонами.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: