П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Київ

справа № 757/1679/17-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/650/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; Кабінету Міністрів України; Державної казначейської служби України, на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Писанця В.А. від 5 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, посилаючись на те, що вони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 .

26 січня 2015 року в результаті терористичного акта вказане майно внаслідок прямого попадання снаряду було зруйновано.

За даним фактом 28 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Авдіївського відділення поліції Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою про скоєння злочину - терористичного акта.

На підставі положень Законів України "Про боротьбу з тероризмом", "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", Кодексу цивільного захисту України позивачі вважали, що за рахунок Державного бюджету України їм має бути виплачено вартість відновлювального ремонту будинку у розмірі 289 528 грн. 80 коп. Додатково ОСОБА_1 вказувала, що їй також має бути відшкодовано вартість пошкоджених особистих речей у розмірі 44 542 грн. 43 коп., а також завдану їй моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, позивачі просили суд стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 116 924 грн. 63 коп. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.; на користь інших позивачів - по 72 382 грн. 20 коп. завданої майнової шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 5 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 116 924 грн. 63 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати в розмірі 3 303 грн.; стягнуто солідарно з Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по 72 382 грн. 20 коп. матеріальної шкоди. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила змінити рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, задовольнивши їх в повному обсязі. Скаржник зазначила, що практика Європейського суду з прав людини у справах щодо відшкодування шкоди внаслідок порушення права власності та права на приватність житла свідчить про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо розміру моральної шкоди в сумі 200 000 грн. (справа "Хамзаев та інші проти Росії", справа "Айдер та інші проти Туреччини").

У поданій апеляційній скарзі Кабінет Міністрів України просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивачі не надали належних доказів пошкодження їх майна саме внаслідок терористичного акту, оскільки наразі відсутній відповідний вирок суду; позивачами не доведено, якими діями Кабінету Міністрів України їм завдано майнову та моральну шкоду; Кодекс цивільного захисту не застосовується до спірних правовідносин.

Також не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник вказує, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Так, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Жодної шкоди позивачам Казначейство не заподіювало, а тому відсутні підстави для стягнення коштів. Крім того, Законом України "Про боротьбу з тероризмом" визначено, що відшкодування шкоди здійснюється у зв`язку з заподіянням шкоди терористичним актом, а не в результаті проведення антитерористичної операції. Також зазначав, що у матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження майна позивачів спричинені проведенням антитерористичної операції, відсутні дані про осіб, які завдали шкоди та причинно-наслідковий зв`язок. Крім того, за аналогією законодавства, для отримання компенсації, позивачі повинні були відмовитись від права власності на зруйноване житло. Також звернув увагу на практику Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яким відмовлено у справах з аналогічними вимогами, зокрема № 219/11736/16-ц, 242/1618/17.

У відзиві на апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, представник позивачів - ОСОБА_2 заперечує щодо їх задоволення та зазначає, що стороною позивачів надано достатні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Інші учасники справи відзиви на апеляційні скарги до суду не подали.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 з наведених в ній підстав та просили її задовольнити; проти задоволення апеляційних скарг

Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Українизаперечувала та просила відмовити у їх задоволенні.

Представник Кабінету Міністрів України - Харчук Р.І. свою апеляційну скаргу підтримав з наведених в ній підстав; проти задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби Українине заперечував; апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 ; Кабінету Міністрів України; Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, щоОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у рівних частинах на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 .

26 січня 2015 року під час обстрілу міста Авдіївка Донецької області, в результаті прямого влучення артилерійського снаряду в будинок позивачів, повністю зруйноване шиферне покриття та кроквяну конструкцію даху житлового будинку; пошкоджено дерев`яне перекриття з дахом; пошкоджено матеріали оздоблення стелі житлового будинку; пошкоджено фундамент будинку; пошкоджені несучі стіни лицьового та тильного фасаду житлового будинку; зруйновані кладки та матеріали оздоблення (утеплення) по лицьовому фасаду будинку; пошкоджені міжкімнатні стіни, міжкімнатні двері; пошкоджено підлогу у всіх кімнатах житлового будинку; пошкоджено чотири металопластикові та три дерев`яні віконних блоки (руйнування скління з частковим пошкодженням конструкції рам); пошкоджено вхідні двері; пошкоджено матеріали оздоблення в житлових кімнатах; пошкоджено внутрішні інженерні мережі (електропроводки, опалення); пошкоджено сантехприбори; частково зруйновано цегляну піч та димар; зруйновано цегляну кладку господарської будівлі; пошкоджено єврозабор (5 м/п); пошкоджено двері вуличного туалету; пошкоджено шиферний паркан (10 м/п).

Також в будинку було знищено майно ОСОБА_1 , яке вона придбала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_11 , зокрема: телевізор LG, ноутбук Samsung, комп`ютер та іншу комп`ютерну техніку, а також посуд та меблі на загальну суму 44 542 грн. 43 коп.

За фактом вказаних подій ОСОБА_1 звернулася із заявою про кримінальне правопорушення за місцем вчинення злочину до Авдіївського МВ ГУМВС України в Донецькій області. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000062. В подальшому зазначене кримінальне провадження було передано для проведення досудового розслідування до Управління СБУ в Житомирській області та об`єднано з кримінальним провадженням № 0001449 за частинами 2, 3 статті 258 КК України (терористичний акт).

На даний час досудове розслідування триває.

В межах кримінального провадження Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз проведено судову будівельно-технічну експертизу № 1637/1638, згідно якої вартість ремонтно-відновлювальних робіт житлового будинку АДРЕСА_1 , становить 289 528 грн. 80 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив із того, що позивачами доведено факт завдання їм шкода внаслідок терористичного акту - артобстрілу, за яку повинна відповідати держава в особі Кабінету Міністрів України, оскільки відшкодування

шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, згідно зі статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини. Відшкодувавши шкоду фізичній особі, держава отримує право вимоги до особи, винної у терористичному акті.

Мотивуючи рішення, суд послався на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - рішення від 29 червня 2004 року у справі "Доган та інші проти Туреччини" де суд вказав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по суті, гарантує право власності (рішення у справі "Маркс проти Бельгії" від 13 червня 1979 року). Однак поняття "майно" у статті 1 має автономне значення, яке, безперечно, означає не лише право власності на матеріальні речі; для цілей цього положення деякі інші права та інтереси, які становлять надбання, також можна вважати "майновими правами", тобто "майном" (рішення у справі "Ґазус Досьєр-унд Фордертехнік ҐмбХ проти Нідерландів" від 23 лютого 1995 року; у справі "Компанія "Матуш е Сільва" та інші проти Португалії". Тому безперечно, питання, яке постає за цим пунктом, полягає у з`ясуванні можливості вважати сукупну господарську діяльність заявників "майном", яке належить до сфери застосування гарантії, передбаченої статтею 1 Першого протоколу.

Також суд вказав, що від зобов`язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції Україна не відступала.

Враховуючи, що внаслідок терористичного акту позивачам завдана майнова шкода у розмірі 289 528 грн. 90 коп., суд вважав, що позивачі відповідно до статті 86 Кодексу Цивільного Захисту України (далі - КЦЗ) мають право на грошову компенсацію за пошкоджене житло у вказаному позивачами розмірі в рівних частинах, шляхом її стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивачів. Також вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення майнової шкоди внаслідок пошкодження майна в будинку на суму 44 542 грн. 43 коп., а також моральної шкоди, обмеживши її розмір до 10 000 грн.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною 4 статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно із частиною 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З огляду на викладене, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналізуючи наведені норми процесуального права колегія суддів доходить висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З огляду на зміст позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , вони звернулися до суду, арґументовуючи позов, зокрема й тим, що вони не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акта їх майна, на яке вони, на їх думку, мають право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також позивачі зазначали, що право на судовий захист їм гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" та статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Крім того, позивачі вказували на те, що держава в особі Кабінету Міністрів України зобов`язана була розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, що передбачено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р, яким затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності та території Луганської та Донецької областях, проте держава цього не зробила, що порушує їх право власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України, статтями 6, 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції й до сих пір компенсація завданої шкоди не виплачена.

Колегія суддів виходить із того, що посилання позивачів, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" та КЦС України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Підсумовуючи наведене, можна зробити висновок, що суд першої інстанції неправильно керувався вказаними нормами права при вирішенні спору.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб "очікування" було "легітимним", воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення,

пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має "легітимне очікування" успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивачі обґрунтували розмір завданої їм шкоди вартістю пошкодженого будинку та майна в ньому, керуючись при цьому статтею 86 КЦЗ України, статтею 1166 ЦК України та статтею 1Першогопротоколу до Конвенції, проте не зазначали, що держава винна у пошкодженні їх майна.

Частина 1 статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина 2 статті 19 вказаного Закону).

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для предявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Крім того, відповідно до частини 8 статті 86і частини 3 статті 89 КЦЗ України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що передбачене у статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і застосована судом першої інстанції стаття 85 КЦЗ України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин за аналогією закону (частина 10 статті 10 ЦПК України) положень статті 86 КЦЗ України для реалізації позивачем права, передбаченого у статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" колегія суддів вважає помилковим.

Так, стаття 86 КЦЗ України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Положення КЦЗ України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини 1 статті 49 цього Кодексу).

Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини 3 статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" та статті 86 КЦЗ України є безпідставними.

Разом з тим позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивачі, зокрема, зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважали, що мають право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) будинку внаслідок терористичного акта у розмірі реальної його вартості.

Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акта будинку.

Зазначені доводи позивачів можна визнати доведеними й обґрунтованими.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні

обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі "Котов проти Росії" (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Котов проти Росії", § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Крім того, суд першої інстанції встановив, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо пошкодження будинку позивачів, тривало. Тобто, у суду не було відомостей про те, що держава провела чи проводила належне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок держави).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі "Доган та інші проти Туреччини" (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі "Чірагов та інші проти Вірменії" (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі "Саргсян проти Азербайджану" ( Sargsyan v. Azerbaijan ), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникам шкоди, заподіяної їх об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.

Згідно із частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки суд не врахував, що правовою підставою для виплати компенсації є не положення статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" та КЦЗ України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі

статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому колегія суддів виходить із того, що згідно із частиною 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 50 000 грн. на кожного, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акта будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акта будинку.

Також, з урахуванням конкретних обставин справи, рівня емоційного дискомфорту ОСОБА_1 , завданого втратою житла, тривалою відсутності компенсації за його втрату, колегія суддів вважає необхідним стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; Кабінету Міністрів України; Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 5 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_2 ) грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ІПН НОМЕР_3 ) грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ; НОМЕР_4 ) грошову компенсацію в розмірі 50 000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 липня 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова