Головуючий суду першої інстанції Муругов В.В.
Провадження № 22-ц/812/1156/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 468/1373/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В., в залі судового засідання в смт. Баштанка, о 14 год. 26 хв., повний текст якого був складений 26 травня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2019 року позивач звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з червня 2011 року сторони проживали однією сім`єю. Під час спільного проживання вони 11 жовтня 2013 року придбали автомобіль марки «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , за кошти, отримані за кредитним договором № 1/1774825, укладеним 11 жовтня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк», у розмірі 193 150 грн.44 коп.

10 грудня 2013 року між сторонами було укладено шлюб, а з листопада 2015 року вони припинили спільне проживання й ведення спільного господарства.

15 листопада 2016 року вона отримала від ПАТ «Креді Агріколь Банк» повідомлення-вимогу про прострочення кредиту та зобов`язання погасити його в повному обсязі. У зв`язку з чим 28 червня 2017 року вона здійснила погашення заборгованості за кредитом в сумі 110 000 грн. за власні кошти.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2019 року шлюб було розірвано.

Оскільки автомобіль марки «Renault Duster» є спільною сумісною власністю сторін, між сторонами немає домовленості щодо порядку поділу вказаного майна, а вона сплатила частину кредиту за свої особисті кошти, то її частка складає 56/100, а решта частки автомобіля 44/100 підлягають поділу між ними в рівних частках по 22/100 часток кожному. Для визначення вартості спірного автомобіля було проведено товарознавче дослідження, відповідно до висновку якого № 19-119 від 06 листопада 2019 року вартість транспортного засобу становить 247 690 грн.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_4 просила встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю з відповідачем з 21 серпня 2012 року по 10 грудня 2013 року, визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю сторін, визначивши частку позивача 78/100 та частку відповідача 22/100, а також здійснити поділ вказаного автомобіля, виділивши їй у власність зазначений автомобіль, а відповідачу присудити грошову компенсацію за належні йому 22/100 частки у розмірі 54 492 грн., а також стягнути з відповідача на її користь 3 245 грн. 30 коп. судового збору та 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 21 серпня 2012 року по 10 грудня 2013 року. Визнано автомобіль марки «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Встановлено, що частка співвласника ОСОБА_1 в праві спільної власності на автомобіль марки «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 становить 1/2 частки та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 внесені на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2019 року № 468/1373/19-ц грошові кошти на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області в сумі 54 492 грн. відповідно до квитанції про оплату № 38856477 від 13 листопада 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3 700 грн. 33 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог та 6 666 грн. 67 коп. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Судом першої інстанції встановлений факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 21 серпня 2012 року по 10 грудня 2013 року позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 .

Оскільки, у вказаний період в жовтні 2013 року відповідач за кредитні кошти в сумі 182 700 грн., отримані ним за кредитним договором №1/1774825, укладеним 11 жовтня 2013 року між ним та ПАТ «Креді Агріколь Банк», придбав автомобіль «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 - вказаний автомобіль за висновком районного суду, є спільною власністю сторін, частки яких є рівними та становлять по 1/2 частки кожному.

Відмовляючи позивачу у визнанні за нею права власності на спірний автомобіль та сплату відповідачу вартості його частки в сумі 54 492 грн., суд

першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а відтак частка відповідача (у розмірі Ѕ) не може визнаватись незначною, і припинення права власності на визначену частку в спірному автомобілі завдасть відповідачу істотної шкоди та це суперечитиме його інтересам, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин положення ст. 365 ЦК України не можуть бути застосовані.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення в цій частині, просила змінити оскаржене судове рішення в частині визначення часток співвласників та відмови у задоволенні позову щодо поділу майна, задовольнивши її позовні вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що погашаючи кредитні зобов`язання на вимогу банку, вона діяла як співвласник майна. Оскільки відповідач перестав здійснювати платежі за кредитними зобов`язаннями, не повідомивши про це позивача, це призвело б до примусової реалізації майна - його втрати, а також значних витрат на погашення пені по простроченим процентам та тілу кредиту, а в подальшому й до втрати предмету застави, у зв`язку з його примусовою реалізацією.

Крім того, відповідач особисто без її погодження та повідомлення передав транспортний засіб третій особі та не вживав заходів щодо його збереження.

Сплата нею після припинення шлюбних відносин з відповідачем за свої особисті кошти заборгованості за кредитом, на її думку, є підставою для збільшення її частки у спільному сумісному майні.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що було нею виконано.

Судом першої інстанції фактично не захищено її право та виділено Ѕ частку неподільної речі - транспортний засіб, якою фактично не може бути навіть визначено порядку користування. Таким чином, судом застосовано неефективний спосіб захисту прав позивача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідає.

Як встановлено судом 10 грудня 2013 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2019 року.

Автомобіль «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 був придбаний за кредитні кошти в сумі 182 700 грн., отримані відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором №1/1774825, укладеним 11 жовтня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк». При цьому в тексті цього кредитного договору зазначається, що позивач у даній справі, яка на той час мала прізвище ОСОБА_7 , надає згоду на укладення даного договору ОСОБА_4 , з яким вона проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі. Аналогічно в тексті договору поруки №Р1/1774826 від 11 жовтня 2013 року, якою забезпечувалось виконання вказаного кредитного договору, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_8 , вказується, що відповідач по даній справі ОСОБА_4 надає згоду на укладення даного договору поруки ОСОБА_8 , з якою він проживає однією сім`єю, але не перебуває у шлюбі.

28 липня 2017 року позивач достроково сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 110 000 грн. та за даними ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором відсутня.

Згідно з ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 глави 8 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції визнано, що на час отримання кредитних коштів для придбання транспортного засобу, сторони проживали однієї сім`єю як жінка та чоловік.

На підставі встановлених обставин, належних і допустимих доказів досліджених у судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що спірне майно - автомобіль «Renault Duster», 2013 року випуску, НОМЕР_1 НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 придбано за спільні кошти подружжя, зокрема за кредитні кошти, отримані сторонами спільно в інтересах сім`ї, тобто вказане майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу в порядку ст. 60 СК України в рівних частках.

В доводах апеляційної скарги позивач посилалася та те, що нею за особисті кошти була повернута частина кредитних коштів у розмірі 110 000 грн., за які було придбано вказаний транспортний засіб, що не було враховано судом першої інстанції, а тому суд безпідставно не задовольнив її вимоги щодо відступлення від засад рівності часток. Отже, надана квитанція про сплату кредитних коштів є належним доказом, який повністю обґрунтовує доводи щодо неможливості поділу спірного транспортного засобу у рівних частках.

Між тим колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги та вважає їх безпідставними з огляду на таке.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України).

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

У цьому контексті Верховний Суд зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірна машина не є особистою приватною власністю відповідача, а позивач не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених нею після припинення шлюбних відносин коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що спірне майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Таким чином позивач, виконавши свій обов`язок як солідарний боржник та сплативши достроково борг за кредитним договором, вправі вимагати від відповідача повернення відповідної суми (половини) коштів.

Проте у даному випадку сплата позивачем за особисті кошти після припинення шлюбних відносин частини боргу за кредитним договором, що укладався в інтересах сім`ї, у правовому розумінні ч. 2 ст. 70 СК України не є підставою для відступлення від рівності часток подружжя при визначенні часток у сумісному спільному майні.

Щодо поділу спірного транспортного засобу, то позивач просила виділити автомобіль їй у власність, а відповідачу сплатити компенсацію вартості частки. При цьому позивач внесла на депозитний рахунок суду 54 492 грн., як вартість 22/100 часток зазначеного рухомого майна.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні цих вимог дійшов висновку про неможливість такого поділу з огляду на умови застосування ст. 365 ЦК України та встановлені обставини справи.

Такі висновки суду є правильними з огляду на застосовані судом норми матеріального права, які регулюють правові підстави та умови такого поділу.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За системним тлумаченням ч.ч. 4 та 5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 4 та 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як встановлено судом, відповідач не погодився на отримання компенсації за транспортний засіб, його частка є значною (1/2), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Крім того розмір внесеної позивачем на депозитний рахунок суми компенсації є меншою, ніж вартість 1/2 частки спірного транспортного засобу, виходячи з тієї вартості, що зазначала позивач.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною.

Доводи апеляційної скарги містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінені судом першої інстанції, проте не спростовують правильних висновків суду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 20 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 15 липня 2020 року.