Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 травня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Парова І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб: Головне управління ДМС у Закарпатській області, Ужгородська міська рада про усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи: Головне управління ДМС у Закарпатській області про усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації та виселення. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що будинок у АДРЕСА_1 , належить їй ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л.В.зареєстрованим в реєстрі №2290. У вказаному будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які жодних прав на будинок не мають. Позивач зазначає, що підставою звернення до суду стало те, що відповідачі на вимоги про добровільне зняття з реєстрації з будинку та виселення, відмовляються, чим порушують її права як власника будинку, у зв`язку з чим позивач не має можливості заселитися у власний будинок , оформити субсидії щодо оплати комунальних послуг. Позивач зазначає, що відповідачі не є членами її сімї, вони не повязані спільним побутом та не мають спільних прав та обовязків, не є власниками будинку та не укладали договору найму .

Оскільки відповідачі в добровільному порядку не бажають знятись з реєстраційного обліку та виселитись, позивач змушена звернутись до суду з метою захисту порушених прав.

З посиланням на викладене, а також на те, що реєстрація та проживання відповідачів у належному ій будинку перешкоджає позивачу в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю,просить суд ухвалити рішення яким: усунути перешкоди в користуванні майном шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку за вказаною адресою, зобов`язати Ужгородський міський відділ головного управління ДМС України в Закарпатській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача надав суду клопотання відповідно до якого заявлені вимоги підтримує повністю та просив суд розглянути справу без його участі та без участі позивача.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , в судове засідання повторно не зявилися, будучи належним чином повідомлені про дату час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляли. Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленям про вручення № 718,№ 220,№ 150.

В матеріалах справи є заява начальника Ужгородського МВ ГУДМС України в Закарпатській області Бобяк М.В., згідно якої органом реєстрації визначено - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) .

В судове засідання представник третьої особи Ужгородської міської ради не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи, що відповідачі повідомлені належним чином повторно не з`явилися до суду без повідомлення причин, не подали відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України

21 жовтня 2015 року Завідувачем Ужгородського МС ГУДМС України в Закарпатській області Бобяк М.В. подано до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

27 жовтня 2015 року відповідачем подана зустрічна позовна заява.

12 листопада 2015 року Завідувачем Ужгородського МС ГУДМС України в Закарпатській області Бобяк М.В. подано до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

25 листопада 2015 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 через канцелярію суду подано заяву про зупинення провадження по справі.

20 вересня 2018 року позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення провадження по справі

30 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_5 подано до суду клопотання про залучення третьої особи Ужгородську міську раду.

20 лютого 2019 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подано до суду заяву про перенесення розгляду судового засідання.

17 січня 2020 року представником позивача ОСОБА_6 подано до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача.

27 березня 2020 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача

18 травня 2020 року представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

24.09.2015 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Лемак О.В. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у судовому зсіданні.

25.11.2015 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Лемак О.В. провадження у цивільній справі за № 308/11315/15-ц зупинено до остаточного вирішення у цивільній справі № 308/14488/14-ц.

23.10.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддя К.К. Бенца прийняла матеріали справи № 308/11315/15-ц до свого провадження за правилами загального позовного провадження.

03.12.2018 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду провадження по цивільній справі № 308/11315/15-ц поновлено.

03.09.2019 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду до участі у справі за клопотанням представника позивача залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородську міську раду

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л.В.зареєстрованим в реєстрі №2290. Відповідно до договору ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар вищезазначений будинок, що стверджується нотаріально посвідченим договором дарування, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31783306 сформований 27.12.2014 року.

Як вбачається з будинкової книги, в будинку за адресою АДРЕСА_1 , також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої виступає представник ОСОБА_4 до ОСОБА_7 пропро визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та виділення частки будинку в натурі відмовлено. Дане рішення суду від 23 лютого 2018 року залишено без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області 20.08.2018 року та в подальшому постановою Верховного суду України від 05.12.2018 рокурішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 20 серпня 2018 року залишено без змін.

Вказаними рішеннями судів різних інстанції було встановлено, що 29.06.1995 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради актовим записом №349. 09.11.1995 у подружжя народився син ОСОБА_3 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.07.2012 року .

Сторони визнали ту обставину, що з моменту укладення шлюбу вони проживали у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , який безоплатно винаймали згідно усної домовленості між ними та ОСОБА_9 .

На підставі заповіту ОСОБА_9 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відповідач ОСОБА_7 (онук спадкодавця) став власником указаного будинку, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 21.12.1999 державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-5068.

Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням,яке на праві власності належить позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідачі були зареєстровані в будинку, проте, вони не є членами сім`ї позивача, не пов`язані спільним побутом та не мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено судом, відповідачі не відносяться до членів сім`ї власника будинку.

Відповідачами не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Аналіз норми статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Викладене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідачів на частки в домоволодінні, чи право відповідачів на збереження права на житло при їх відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до абз. 2 п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, суд приходить до переконання , що позивачем доведено необхідність захисту його прав шляхом виселення відповідачів із належного йому будинку .

Зважаючи на викладене, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви в частині усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку за вказаною адресою,підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання зняти з реєстрації місця проживання відповідачів, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації місця проживання особи, яка за рішенням суду позбавлена права користування житловим приміщенням .

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.

Згідно зіст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Орган реєстрації, керуючись ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, зобов`язаний зняти відповідача з реєстрації.

Виходячи зі змісту положень ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Тому виходячи з правового аналізу норм Закону, беручи до уваги, що орган реєстрації на даному етапі не відмовив позивачу на підставі судового рішення про виселення, зняти відповідачів з реєстрації, а відтак права позивача в цій частині вимог не порушені, суд вважає, що позовні вимоги в частині зняття з реєстрації місця проживання відповідачів є передчасними , а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України-кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень,виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , реєстрація відповідачів та їх проживання у будинку позивача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю , зважаючи на те, що відповідачами не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку за вказаною адресою є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141ЦПКУкраїни,у разі часткового задоволення позову,судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 280-284, 352,354ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб: Головне управління ДМС у Закарпатській області, Ужгородської міської ради про усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації та виселення - задовольнити частково.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виселити із займаного ними будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 3 Розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19), строк апеляційного оскарження, зазначений в рішенні суду продовжується на строк дії такого карантину.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ( РНОКПП НОМЕР_1 ) АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Головне управління ДМС у Закарпатській області Ужгородський міський відділ, адреса знаходження м. Ужгород вул. Православна Набережна, 20

Третя особа : Ужгородська міська рада, адреса знаходження м. Ужгород, пл. Поштова, 3

Дата складання повного тексту рішення суду 27.05.2020 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца