Постанова

Іменем України

13 липня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8326/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шебуєвої В.А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

в складі судді Андрейчука Т.В.

від 26 лютого 2020 року

у справі №756/16379/16-ц Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Універсал Банк"

про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк"), яке в подальшому було перейменовано в Акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі - АТ "Універсал Банк", Банк) про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову посилався на те, що 16.11.2007 між ним та Відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний", правонаступником якого став ПАТ "Універсал Банк", укладено кредитний договір в швейцарських франках.

Вважав, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що були порушені його права, як споживача фінансових послуг, а саме: договір укладено позивачем внаслідок обману зі сторони відповідача, який не виконав обов`язку по видачі обумовленої умовами договору суми кредиту; відповідачем не надано позивачу, як споживачу фінансових послуг, повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням договору; під час укладення договору відповідачем не було дотримано істотних умов, встановлених законодавством; в договорі визначено несправедливі умови.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В обгрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд неправильно застосував положення ст. 230, 1054 ЦК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що Банком видано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі та валюті, визначених в кредитному договорі.

Суд не взяв до уваги, що при укладенні кредитного договору Банк ввів позичальника в оману щодо предмета договору та суми коштів, які позичальник мав намір отримати, оскільки мав намір видати позичальнику кредитні кошти в розмірі 147 876,55 доларів США, а спонукав укласти кредитний договір на суму 170 000 швейцарських франків.

Судом не враховано, що до кредитного договору Банком включено умови, які є несправедливими, зокрема умови щодо плати за ініціювання кредиту в розмірі 1820 швейцарських франків, що є підставою для визнання таких умов недійсними. На думку скаржника, на позичальника не може бути покладено обов'язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які Банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Також, в обгрунтування скарги посилався на те, що Банк не виконав вимог законодавства щодо повідомлення (ознайомення) позичальника перед укладенням кредитного договору про вартість кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позивача, а також перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування.

Зазначив, що є незаконним посилання суду на п. 8.5 кредитного договору, яким визначено, що до укладення цього договору позичальник був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, оскільки даний пункт договору не містить повного змісту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Вважав, що за таких обставин в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ознайомлення позичальника з повними та достовірними умовами кредитування.

Крім того, додав, що про порушення Банком його права, як споживача фінансових послуг, він дізнався після отримання позовної заяви від Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка була подана до суду 06.06.2016, а відтак судом безпідставно враховано заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом допущено грубе порушення норм процесуального права. Зокрема, на думку позивача, порушив принцип змагальності сторін, чим позбавив позивача права на отримання доказів через суд, у зв`язку з відсутністю можливості їх отримання у відповідача.

Вважав, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, чим позбавив позивача можливості реалізації ним свого права, визначеного ст. 84 ЦПК України.

Судом також безпідставно відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи.

За наведених обставин просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.02.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач подав відзив. Посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скаржника про введення його в оману стосовно предмету договору, суми виданих коштів, валюти, несправедливих умов кредитування, а також, що про порушення своїх прав позивач дізнався через 9 років з моменту видачі кредиту є хибними. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з цією позовною заявою стало укладення 16 листопада 2007 року між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 кредитного договору, який, на думку позивача, суперечить положенням ст. 230 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 №168, а тому з підстав передбачених ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків.

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також зазначив, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформованістю стосовно умов кредитування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2007 року між ВАТ "Банк Універсальний", правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №003-2900/756-0474 (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 170 000,00 швейцарських франків на строк з 16 листопада 2007 року по 10 листопада 2037 року. За умовами кредитного договору базова процентна ставка за користування кредитом становила 9,95% річних, процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (підвищена процентна ставка) - 29,85% річних (т. 1, а.с. 40-50).

10 березня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою на період з 10 березня 2009 року до 19 березня 2009 року зменшено базову процентну ставку за користування кредитом до 7,02% річних та погоджено, що з 25 березня 2009 року до 09 березня 2010 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 9,95% річних. Розмір підвищеної процентної ставки не змінено (т. 1, а.с. 114-116).

25 березня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої на період з 25 березня 2009 року до 09 березня 2010 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 7,02% річних, підвищену - у розмірі 15,02% річних та погоджено, що з 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 10,54% річних, а підвищена - у розмірі 18,54% річних. Починаючи з 10 березня 2015 року базова процентна ставка визначена на рівні 9,95% річних, а підвищена - 17,95% річних (т. 1, а.с. 117-131).

Також, 16 червня 2014 року між ПАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою на період з 16 червня 2014 року до 09 грудня 2014 року базову процентну ставку встановлено у розмірі 9,95% річних, а починаючи з 10 грудня 2014 року - у розмірі 3,54% річних (т. 1, а.с. 131-145).

В пунктах 2.1.3., 2.3. кредитного договору сторонами погоджено, що валютою кредиту є швейцарський франк, а видача кредиту проводиться на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що на виконання умов кредитного договору від 16.11.2007 №003-2900/756-0474 Банк надав ОСОБА_1 кредит шляхом зарахування коштів у швейцарських франках на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером №0032900CHF002616. Надалі позивач розпорядився кредитними коштами на власний розсуд та здійснив їх конвертацію в долари США поза межами умов кредитного договору (т. 1, а.с. 219-220).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при укладенні кредитного договору відповідач ввів в оману позивача щодо предмета договору та суми коштів, які останній мав намір отримати, оскільки як зазначає сам позивач в апеляційній скарзі 16.11.2007 Банком було проведено конвертацію USD/CHF згідно заяви ОСОБА_1 від 16.11.2007 на суму 168 180,00 швейцарських франків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банк мав намір видати позичальнику кредит у розмірі 147 876,55 доларів США, але спонукав укласти кредитний договір на суму 170 000 швейцарських франків, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки грунтуються лише на припущеннях позивача. А згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не доведено обставин того, що Банк ввів його в оману щодо предмета договору та суми кредитних коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, як такого, що укладений під впливом обману.

Колегія суддів також вважає правомірним висновок суду щодо відсутності правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, як вважає позивач, у зв`язку з неповідомленням позичальника про умови кредитування.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони відповідно до ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Механізм повідомлення кредитодавцями позичальників про відомості, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", визначений Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (постанова втратила чинність на підставі Постанови Національного банку України від 08.06.2016 №49). В той же час дана постанова була чинною на день укладення оспорюваного кредитного договору.

Отже, Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 №168 (тут і далі в редакції чинній на час укладення кредитного договору) було передбачено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, згідно з п. 2.1 Правил банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Як правильно встановлено судом, оспорюваний позивачем кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. Позивач своїм підписом в договорі підтвердив, що банк його письмово проінформував про всі умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, передбачені Законом України "Про захист прав споживачів", як то визначено в п. 8.5. кредитного договору.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що ОСОБА_1 було введено в оману та роз`яснено інші умови кредитування, з якими останній ознайомився під підпис.

З наведеного слідує, що позивача належним чином проінформовано в письмовому порядку про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Доводи апеляційної скарги, що п. 8.5. кредитного договору, на який посилається суд в своєму рішенні, не містить повного змісту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відхиляються колегією суддів, оскільки законодавцем визначено, що підставою для визнання кредитного договору недійсним є ненадання кредитодавцем споживачу інформації про умови кредитування, а не її неналежне надання, як вважає позивач.

Більш того, судом першої інстанції правильно зазначено в мотивувальній частині рішення, що оспорюваний кредитний договір містить усі істотні умови, визначені законодавцем для кредитного договору. Зокрема, в кредитному договорі, з урахуванням додаткових угод до нього, міститься інформація про проценту ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Тобто в кредитному договорі міститься детальний опис сукупності вартості кредиту для позичальника

ОСОБА_1 акож, суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов правильного висновку про те, що є обгрунтованими вимоги позивача про визнання договору недійсним з підстав включення несправедливих умов, а саме щодо встановлення плати за ініціювання кредиту, однак такі вимоги не підлягають до задоволення у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що про порушене право позивач дізнався після отримання позовної заяви Банку до нього про стягнення заборгованості, а саме після 06.06.2016, оскільки за приписами норм права застосування строку позовної давності залежить не лише від строку, коли особа дізналася про своє порушене право, а й від обставин чи могла особа дізнатися про порушене право.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що фактично він отримав від банку кошти в іншій валюті ніж передбачено договором.

З наведеного слідує, що про порушене право позивач міг дізнатися під час отримання грошових коштів, тобто в листопаді 2007 року.

За наведених обставин колегія суддів відхиляє доводи позивача, що за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову.

Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.

Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно відмовив позивачу в задоволенні клопотання про витребування доказів та про призначення експертизи на правильність ухваленого судом рішення не впливають, а відтак не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заявляв клопотань, зокрема про витребування доказів та про призначення судової експертизи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 липня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

В.А. Шебуєва