Справа № 466/1232/19 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1051/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року у складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири,-

встановила:

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири.

Вимоги обґрунтовувала тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Над її квартирою розташована квартира АДРЕСА_2 власниками якої є відповідачі. Відповідачі тривалий період часу недбало ставилися до сантехнічного обладнання у квартирі, внаслідок чого неодноразово заливали її квартиру. Останнє залиття відбулося 27.02.2017, що підтверджується відповідним актом. Внаслідок залиття квартири позивачу нанесено матеріальну шкоду, яку відповідачі добровільно не хочуть відшкодувати, тому змушена звернутися до суду.

Також, пошкодженням майна їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 40000,00 грн.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила стягнути солідарно з відповідачів майнову шкоду у розмірі 12379,44 гривень, моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн, вартість судових витрат (а.с. 115-117).

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 12379,44 грн. внаслідок залиття квартири, 4000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4200,00 грн. витрат за проведення експертизи, 4000,00 грн. на правову допомогу, а всього - 24579,44 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2530,40 грн.

У решті в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважають рішення незаконним та необґрунтованим, тому підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В апеляційні скарзі зазначають, що розглянувши справу за відсутності відповідачів, суд першої інстанції порушив їх право на захист, оскільки відповідачі не були повідомлені про судове засідання, призначене на 31.01.2020, що свідчить про порушення принципу рівності сторін.

Покликаються на те, що ухвалою від 31.01.2020 суд закрив провадження відносно ОСОБА_4 , натомість суд зобов`язаний на підставі ст. 251 ЦПК України зупинити провадження у справі.

Стверджують, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що причиною залиття квартири позивачки була несправність сантехнічних приладів у квартирі відповідачів.

Акти та висновок експертизи, які були додані позивачкою, складені без обстеження квартири відповідачів, сантехнічні прилади не оглядалися та не досліджувалися на предмет їх несправності.

Крім цього, акти складені без відповідності форми та їх змісту вимогам законодавства.

При цьому, відповідачами додано докази протилежного, з яких слідує, що слідів затоплення у квартирі відповідачів не виявлено, а сантехнічні прилади були справними, однак такі докази були проігноровані судом першої інстанції.

Звертають увагу на те, що у позові позивачка зазначала, що причиною залиття її квартири була несправність сантехнічних приладів у квартирі відповідачів, при цьому задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку, що залиття відбулося внаслідок недбалого користування сантехнічними приладами мешканцями квартири АДРЕСА_2 .

Разом з цим, крім відповідачів, АДРЕСА_2 були зареєстровані та проживали на момент спірних правовідносин ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Покликаються на те, що підлога у їхній ванній, туалеті та кухні викладена плиткою, яка стоїть на бетонній основі, тому для того, щоб відбулося протікання необхідний значний об`єм води, який не може бути непомічений.

Також, в матеріалах справи відсутні докази участі представника організації, яка відповідно до угоди обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення та гарячого водопостачання.

Стверджують, що позивачкою не доведено порушення відповідачами вимог Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України, як наслідок спричинення останніми їй матеріальної та моральної шкоди.

Крім цього, не погоджуються із стягненням судових витрат у даній справі, оскільки за відсутності потреби у професійній правничій допомозі, позивачка уклала договір про надання правової допомоги із адвокатом.

Просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення відшкодування завданої шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка довела завдану їй матеріальну шкоду внаслідок залиття квартири, протиправність дій відповідачів, а відповідачі не виконали свого обов`язку щодо доведення відсутності своєї вини у заподіянні шкоди.

Врахувавши матеріали справи суд дійшов висновку про те, що залиття спричинено внаслідок недбалого користування сантехнічними приладами мешканцями квартири АДРЕСА_3 , тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому з врахуванням вимог розумності та справедливості дійшов висновку, що на відповідачів необхідно покласти обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненої залиттям у розмірі 12379,44 грн.

Крім цього, суд дійшов висновку про те, що протиправними діями відповідачів позивачці завдано моральної шкоди, які виразились у негативних емоціях та переживаннях з приводу неодноразового пошкодження майна та неможливості нормального користування ним, порушення звичного способу життя, докладенні додаткових зусиль для організації життя, врахувавши роз`яснення постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»), дійшов висновку про часткову підставність позовних вимог в цій частині та стягнув моральну шкоду у розмірі 4 000 грн., а також вирішив питання судових витрат у справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 власником квартири АДРЕСА_1 на підставі реєстраційного посвідчення № 037091 від 22.02.2000.

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку ЛКП «Балатон 409» № 811 від 01.03.2017, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 79,80 кв.м., крім позивачки у квартирі зареєстровані ще двоє осіб: дочка ОСОБА_7 та син ОСОБА_7 (а.с. 5).

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_2 цього ж будинку, яка розташована поверхом вище і розміщена над квартирою позивачки, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.03.2017 (а.с. 11-12).

З матеріалів справи встановлено, що позивачка неодноразово у 2017 році зверталася із заявами до директора ЛКП «Балатон-409» з вимогою скласти акти щодо залиття її квартири власниками квартири АДРЕСА_2 (а.с. 6-7).

Так, згідно із актами від 01.03.2017 та 02.03.2017 комісія у складі майстрів по експлуатації ЛКП «Балатон 409» встановила, що мешканцями квартири АДРЕСА_4 , внаслідок чог о пошкоджено стелю ванної кімнати пл. 2.9 кв.м., розміром 1.7м х 0,30м та стелю туалету площею 1,4 кв.м розміром 0,4м х 0,3м. В актах зазначено, що причиною залиття є несправність сифона під умивальником у ванні кімнаті кв. АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).

Акти не підписані ні позивачкою, ні будь ким із відповідачів.

Поряд з цим, колегія суддів враховує заяву майстра по експлуатації ОСОБА_8 , адресовану начальнику Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 03.03.2017 з якої слідує, що остання просить прийняти міри до мешканців квартири АДРЕСА_3 , тобто відповідачів, оскільки останні не впустили працівників ЛКП «Балатон-409» у свою квартиру для обстеження інженерних мереж, у зв`язку із затопленням квартири позивачка, яка є поверхом нижче (а.с. 10).

З приводу зазначеної ситуації відповідач ОСОБА_1 звертався із скаргою до директора ЛКП «Балатон-409» на дії працівників, які, на його думку, 28.02.2017, 01.03.2017 та 02.03.2017 намагалися вдертися в його квартиру (а.с. 13-14).

На зазначену скаргу відповідачу надано відповідь від 27.03.2017, з якої слідує, що у зв`язку із затопленням квартири позивачки була створена комісія для проведення обстежень, мали місце неодноразові виходи до квартири ОСОБА_1 , при цьому 01.03.2017 встановлено, що причиною залиття є несправність сантехнічних приладів у квартирі останнього. Роз`яснено про можливість оскарження зазначеної відповіді (а.с. 15).

Звертаючись із позовними вимогами та в процесі розгляду справи уточняючи такі, позивачка ОСОБА_3 зазначала, що відповідачі затопили її квартиру, чим завдали їй матеріальну шкоду, яку в добровільному порядку не відшкодували, тому вимушена звернутися до суду. Крім цього відповідними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, яку оцінювала в розмірі 40000,00 грн.

Заперечуючи позовні вимоги відповідачі свої доводи фактично зводили до того, що з 1980 років приживають за відповідною адресою, жодних претензій щодо дотримання правил співжиття чи неналежного догляду за майном їм не висловлювалися, дбають про своє майно та регулярно проводять ремонти. Стверджували, що позивачка не навела доказів, що їх протиправною поведінкою їм завдано шкоди. Заперечували Акти складені ЛКП «Балатон-409», натомість подали Акти складені мешканцями сусідніх квартир з яких слідує, що слідів затоплення у квартирі АДРЕСА_2 не виявлено (а.с. 24-29, 54-55).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 151, 177, 179 ЖК УРСР та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).

Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.

Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені у статті 1166 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

З метою об`єктивного розгляду справи, суд першої інстанції призначав у даній справі судову будівельно-технічну експертизу (а.с. 60).

Так, згідно висновку експерта № 12-19 за результатами проведення судової будівельно- технічної експертизи від 27.08.2019, складеного судовим експертом ОСОБА_9 , причиною залиття квартири АДРЕСА_1 , яке мало місце 27.02.2017 та 02.03.2017 була несправність санітарно- технічних приладів у квартирі АДРЕСА_3 квартири АДРЕСА_5 , яке мало місце 27.02.2017 та 02.03.2017 року, могло відбутися внаслідок несправності сантехнічних приладів, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_3 . Вартість відновлювального ремонту (розмір завданої матеріальної шкоди) квартири АДРЕСА_1 , проведення якого необхідне для усунення завданих залиттям пошкоджень, станом на час проведення досліджень становить 12379,44грн. (а.с. 91-102).

В процесі розгляду справи судом першої інстанції мало місце повторне залиття квартири позивачки ОСОБА_3 , а саме 02.05.2019

03.05.2019 позивачка ОСОБА_3 зверталася до директора ЛКП «Балатон-409» із заявою про направлення комісії для складання актів (а.с. 118).

03.05.2019 був складений Акт про залиття у туалеті в квартирі позивачки ОСОБА_3 . Акт підписаний відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 118).

Майстер ОСОБА_10 була допитана в якості свідка та дала показання про те, що 03.05.2019 року разом з сантехніком складали акт за адресою АДРЕСА_6 . В результаті огляду встановили факт залиття квартири, власник квартири АДРЕСА_2 не заперечував, що залиття могло відбутися через несправність сантехнічних приладів.

Згідно висновку експерта № 22-19 за результатами проведення судової будівельно- технічної експертизи від 05.11.2019 року, складеного судовим експертом ОСОБА_9 за заявою ОСОБА_3 , у квартирі АДРЕСА_1 наявні пошкодження оздоблення квартири після залиття, яке відбулося 02.05.2019 та такі пошкодження виникли у зв`язку з залиттям квартири АДРЕСА_7 , які відбулися 02.05.2019, 02.03.2017 та 01.03.2017 (а.с. 147-154).

Таким чином, факти неодноразового залиття квартири позивачки ОСОБА_3 об`єктивно встановлені судом, підтверджується матеріалами справи та висновками експертиз, тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача, врахувавши, що відповідачі не довели відсутність своєї вини у завданні шкоди, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодування відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розмірі 12379,44 грн., визначеному на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи.

В цьому контексті колегія суддів не приймає до уваги Акти огляду від 27.02.2017 та від 01.03.2017, оскільки такі складені власниками сусідніх квартир на прохання власників квартири АДРЕСА_3 , відтак не можуть вважатися об`єктивними та незалежними.

Таким чином, вину у завданні шкоди позивачці, внаслідок залиття її квартири, відповідачі належними та допустимими доказами не спростували.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що звертаючись з позовними вимогами позивачка зазначала, що причиною залиття її квартири була несправність сантехнічних приладів у квартирі відповідачів, натомість задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку, що залиття відбулося внаслідок недбалого користування сантехнічними приладами, оскільки ці поняття є взаємопов`язаними та одне є наслідком другого, зокрема недбале користування сантехнічними приладами призводить до їх несправності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

В свою чергу, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 обгрунтовувала тим, що залиття квартири завдало їй моральних страждань внаслідок пошкодження майна, з`явилися сліди замокання, що погіршує зовнішній вигляд квартири, зазначала про поведінку відповідачів.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000 грн., суд першої інстанції правильно виходив із встановлених обставин справи, доведеності таких, вимог розумності та справедливості, які залишилися неспростованими.

Подавши апеляційну скаргу, відповідачі також зазначають про неналежне їх повідомлення про розгляд справи в судове засідання призначене на 31.01.2020, вважають, що суд мав зупинити провадження у справі після смерті ОСОБА_4 .

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подавали в суд клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 з квітня 2019 року жодного разу не з`явився в судове засідання, хоча неодноразово повідомлявся про такі, двічі подавав клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 59, 68, 110-113, 131-133, 159, 162-163, 170, 176, 182, 184-192).

В свою чергу, ухвалу суду про закриття провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_4 відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржували.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Розподіл судових витрат у справі проведений відповідно до 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 липня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк