Єд.унік. № 243/3661/20
Провадження № 2/243/1474/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 липня 2020 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Каліух К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втраченим права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втраченим права користування житловим приміщенням, яка обґрунтована тим, що позивачу відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2018 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.09.2018 року належить земельна ділянка та розташований на ній будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.09.2018 року відповідач зобов`язується знятися з реєстрації місця проживання, передати будинок позивачу ( ОСОБА_3 після одруження ОСОБА_4 ) у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовам цього Договору, а також передати всі необхідні документи та ключі від будинку 21.09.2018 року.

Внаслідок продажу ОСОБА_2 втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та не проживає в будинку з 18.09.2018 року.

Проте до теперішнього часу ОСОБА_2 не виконала обов`язку, передбаченого п. 3.1 Договору купівлі - продажу житлового будинку від 18.09.2018 та не знялася з реєстрації за адресою розташування будинку, який належить позивачу на праві власності.

Позивач змушена нести витрати на оплату комунальних послуг і за ОСОБА_2 , а також позбавлена можливості реалізувати своє право на отримання субсидії. На підставі чого просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилися, надали заяви, в яких позовні вимоги просили задовольнити та слухати справу без їхньої участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с.29-30).

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті

судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Втім, відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

З огляду на викладене, оскільки відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинка від 18.09.2018 року, посвідченого

приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранущенко В.М., ОСОБА_6 , який діє як представник від імені ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранущенко В.М., ОСОБА_6 , який діє як представник від імені ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,0608 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0608 га, кадастровий номер 141410000:01:016:0838 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.09.2018 року, виданого Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 29.09.2018 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , після чого останній присвоєно прізвище « ОСОБА_4 » (а.с.10).

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 13.12.2019 року, виданої Виконавчим комітетом Слов`янської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.14).

Як вбачається з акту від 06.12.2019 року, складеного керівником комітету мікрорайону «ЖД-2» Толстиньовою З.К., підтвердженого свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з 18.09.2018 року та по теперішній час не проживає за даною адресою (а.с.13).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

В ст. 317 ЦК України визначено зміст права власності, який полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц виклав правову позицію, з якої слідує, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом

наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача ОСОБА_2 порушує права власника житла ОСОБА_1 , а отже позовні вимоги підлягають задоволенню та слід визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втраченим права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький