Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 492/836/18

провадження № 61-271св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул Оксана Вадимівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у складі судді Череватої В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В., про визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 47 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 жовтня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3743, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 326,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), загальною площею 0,100 га за цією ж адресою.

Крім того, 07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3742, за умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 .

Вказували, що на виконання кредитного договору від 07 жовтня 2008 року ОСОБА_1 сплатив 52 883,78 дол. США. Вказане свідчить, що ОСОБА_1 , як позичальника, змусили обслуговувати договір в іноземній валюті, включаючи сплату тіла кредитів, процентів, штрафів і пені, без будь-якого урахування офіційного курсу гривні до відповідної валюти, що суперечить вимогам статті 533 ЦК України.

Оскільки договір кредиту був укладений з порушенням вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати недійсними вищевказані договори кредиту та іпотеки від 07 жовтня 2008 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті на момент укладення оспорюваного правочину.

Крім того, зі змісту договорів кредиту та іпотеки вбачається, що вони підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді касаційного цивільного суду від 10 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що згідно з частиною першою статті 524 та частиною першою статті 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, а сторони лише можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Вказане свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 47 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 жовтня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3743, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 326,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), загальною площею 0,100 га за цією ж адресою.

Крім того, 07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 3742, за умовами якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року, що набрало законної сили, частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 жовтня 2008 року у розмірі 22 796,01 дол. США, що станом на 18 лютого 2016 року за курсом Національного банку України становить 609 193,73 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, ціну на предмет іпотеки встановлено на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, стягнуто судові витрати та відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами першою, другою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборонина вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилися позивачі, а тому підстав для задоволення позову немає.

Доводи заявників, що судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень неправильно застосовано положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними з таких підстав.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Крім того, судом установлено, що АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», має ліцензію на здійснення валютних операцій, обмежень щодо надання споживчого кредиту у валюті на час укладення оспорюваного договору не було та позичальник отримав всю необхідну інформацію про умови кредитування, про що засвідчив своїм підписом.

На підставі вказаного суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, повно і всебічно з`ясувавши усі обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень підтвердженими наданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені вимог про визнання кредитного договору недійсним. Також судом правильно відмовлено у задоволенні вимог про визнання договорів іпотеки недійсними, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 396, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян