Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/1743/19
Провадження № 2/209/58/20
РІШЕННЯ

іменем України

"24" червня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської област у складі :

головуючого: судді Лобарчук О.О.

при секретарі: Золотих Л.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача (адвоката) Монатко Д.С.

представника відповідача ОСОБА_2 Н ОСОБА_3

представника прокуроратури Дніпропетровської області та Дніпродзержинської місцевої прокуратури (прокурора) Пилипенко М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м.Кам`янське Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 254939 (двісті п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 33 грн. втрачений ним заробіток внаслідок втрати професійної та загальної працездатності за період з 01.01.2012 року по 31.12.2018 рік; стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки за період з 01.01.2012 року по 31.12.2018 ріку - 396889 (триста дев`яносто шість тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) грн. 04 коп.; стягувати з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду внаслідок стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з пошкодженням здоров`я, завданого в результаті дорожньо- транспортної пригоди щомісячними платежами у розмірі втраченого ним заробітку у розмірі 3034 (три тисячі тридцять чотири) грн. 99 коп. щомісячно, починаючи з 01.01.2019 року та довічно, індексуючи виплати на індекс інфляції на підставі річних індексів інфляції у січні за попередній рік.

В обґрунтування свого позову вказав, що 21.09.1982 року водій ОСОБА_4 , який працював водієм в АТПОУС "Дніпроканалстрой", заподіяв пошкодженням здоров`я, керуючи автомобілем «ГАЗ-53» державний № 53 НОМЕР_1 ДНУ порушив правила дорожнього руху і допустив зіткнення з мотоциклом під його керуванням. В результаті дорожньо-транспортної пригоди йому були заподіяні тілесні ушкодження і з 01.02.85 року він визнаний інвалідом 3 групи. Вироком Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 19.04.83 року ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 215 УК УРСР. На підставі п. А ст. 1 Указа ПВС СРСР від 27 грудня 1982 року «Про амністію у зв`язку з 60 річчям утворення СРСР» ОСОБА_4 був звільнений від відбування покарання. По цій кримінальній справі він був визнаний потерпілим. Він неодноразово звертався до суду з позовами, а суди задовольняли його вимоги, а саме суд зобов`язував Державне комплектовочно - транспортне підприємство виплачувати йому щомісяця втрачений заробіток з урахуванням втрати професійної працездатності до наступного огляду МСЕК. На підставі протоколу №167 від 01.12.2014 року комісією МСЕК йому було встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням опорно-рухового апарату безстроково. У зв`язку з тим, що каліцтво йому було спричинено робітником підприємства - АТПОУС «Дніпроканалстрой», з яким ОСОБА_4 знаходився в трудових відносинах, що раніше було встановлено вироком суду від 19 квітня 1983 року та рішеннями суду від 21 лютого 1989 року, 05 листопада 1992 року, 03 грудня 1997 року, 17 жовтня 2000 року, 23 листопада 2005 року та 03 травня 2012 року, шкоду йому, завдану каліцтвом, повинне відшкодовувати підприємство. Оскільки правонаступник АТПОУС «Днепрканалстрой» м.Донецька було Державне комплектовочно - транспортне підприємство м.Добропілля, засновником, якого був Державний комітет України по водному господарству, 13.05.2013 року було ліквідоване на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 29.04.2013 року, то вважає, що належним відповідачем по справі є Держава Україна у відповідності до ст. 170 ЦК України. До отримання травми він працював на підприємстві «ДніпроАзот» апаратником

концентрованої азотної кислоти, оскільки в даний час професії в штатному розписі ВАТ

«ДніпроАзот» немає, по - цьому необхідно виходити із середньої заробітної плати по

Дніпропетровській області, а саме: 2012 рік - 3141,08грн.; 2013 рік - 3336,67грн.; 2014 рік -

3649,84грн.; 2015 рік - 4389,58грн.; 2016 рік - 5086,75грн.; 2017 рік - 6939,17грн.; 2018 рік -

8865,17грн., відповідно. Отже, середня заробітна плата за станом на 01.01.2019 рік. складе не менше 5058,32грн. 17 березня 2005 року Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи, визначено, що у нього ушкодження здоров`я є наслідком травми, отриманої 21 вересня 1982 року у ДТП, з урахуванням втрати професійної здатності - 60%, втрата його заробітку становить 3034,99 грн. від 5058,32 грн. Збиток отриманий внаслідок ушкодження здоров`я за період з 01.01.2012 року по 31.12.2018 рік складе 5058,32 грн. х 84 місяці х 60% = 254939,33 грн. Розрахунок суми, що індексується проводиться з використанням формули: прибуток, який підлягає індексації, помножується на розмір приросту індексу цін, розділений на 100%. Інфляційні збитки з січня 2012 року по листопада 2018 року складають 396889,04 грн.

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи.

Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.(а.с.23)

18 червня 2019 року представником ДКСУ ОСОБА_5 до суду надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що Органи Державної казначейської служби у своїй діяльності керуються Конституцією та Законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України та зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень, що передбачені діючим законодавством України. ДКСУ заперечує проти заявлених позовних вимог позивача Так, позовні вимоги не містять жодного посилання на те, якими саме діями чи бездіяльністю ДКСУ завдано шкоду Позивачу, не наведено жодного доказу якими самими діями ДКСУ порушила права Позивача, не має жодного обґрунтування чи доказу вини ДКСУ. Також звертають увагу Суду на те, що між ДКСУ та Позивачем взагалі відсутні будь-які правовідносини, тобто ДКСУ не порушувала права, свободи чи інтереси Позивача. Чинним законодавством України передбачена обов`язковість наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та її заподіювачем у вигляді незаконних (винних) дій або бездіяльності. Відповідати за дії чи бездіяльність державних органів чи фізичних осіб не входить до повноважень органів Державної казначейської служби України. В Україні згідно Бюджетного кодексу України застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету, яка передбачає здійснення Державною казначейською службою України операцій з коштами Державного бюджету. Проте, ДКСУ не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює Державу в бюджетних відносинах. Таким чином, ДКСУ не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет. Кошти Державного бюджету України не належать ДКСУ, як юридичній особі, остання лише здійснює їх розрахунково - касове обслуговування. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. В жодному нормативному документі не зазначено, що ДКСУ повинна бути відповідачем в таких випадках. Оскільки, ДКСУ не уособлює собою Державу та не відповідає по її

зобов`язаннях, тому формулювання Стягнення з Державної казначейської служби України матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, є необгрунтованим з боку Позивача. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину неможливо, тому що це не передбачено чинним законодавством, в кошторисі ДКСУ не передбачені такі витрати, як: відшкодування шкоди. На підставі вищевикладеного вважають, що у позивача відсутні законні підстави для стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.(а.с.28-33)

02.09.2019 року на адресу надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 про заміну відповідача Держава Україна в особі Державної казначейської служби України на Держава України в особі Кабінету міністрів України. (а.с.56)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2019 року клопотання позивача ОСОБА_1 про заміну відповідача задоволено. Замінено неналежного відповідача Держава Україна в особі Державної казначейської служби України на належного відповідача - Держава Україна в особі Кабінету міністрів України.(а.с.63)

02 вересня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява позивача ОСОБА_1 в якій він просить: позов ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Кабінету Міністрів

України, третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Кам`янському

Дніпропетровської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення

злочину, задовольнити повністю; стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 312548,60 (триста дванадцять тисяч п`ятсот сорок вісім грн., 60 коп.) втрачений ним заробіток внаслідок втрати професійної та загальної працездатності за період з 01.01.2012 року по 01.07.2019 рік; стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки за період з 01.01.2012 року по 01.07.2019 ріку 497736,80 грн (чотириста дев`яносто сім тисяч сімсот тридцять шість грн., 80 коп.); стягувати з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду внаслідок стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з пошкодженням здоров`я, завданого в результаті дорожньо - транспортної пригоди щомісячними платежами у розмірі втраченого ним заробітку у розмірі 3434,60 (три тисячі чотириста тридцять чотири грн., 60 коп) щомісячно, починаючи з 01.01.2019 року та довічно, індексуючи виплати на індекс інфляції на підставі річних індексів інфляції у січні за попередній рік.(а.с.56-60)

21.11.2019 року на адресу суду надійшли пояснення представника УДКСУ ОСОБА_5 в яких зазначено, що відповідати за дії чи бездіяльність державних органів чи фізичних осіб не входить до повноважень органів Державної казначейської служби України. Державні органи мають статус юридичної особи, а тому відповідно до п 1. ст. 96 Цивільного Кодексу України, самостійно відповідають за своїми зобов`язаннями. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні.(а.с.68-71)

26.11.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника Держави Україна в особі Кабінету міністрів України Семенкової Н.І. в якому вказано, що ОСОБА_1 у позовній заяві в обґрунтування того, що шкоду останньому повинен відшкодовувати Кабінет Міністрів України вказав статтю 170 ЦК України, в якій вказано, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом; та частину 2 статті 1177 ЦК України, яка передбачає що, шкода яка завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (аналогічна норма передбачена частиною 3 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України). Однак, вказані статті не регламентують чіткого відшкодування шкоди саме Кабінетом Міністрів України. Вважають, що ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначив та не обгрунтував роль Кабінету Міністрів України у вказаних правовідносинах, а також не вказав між Кабінетом Міністрів України ОСОБА_1 прямого безпосереднього причинно наслідкового зв`язку у нанесенні шкоди, що є обов`язковим при вирішенні питання судом про її відшкодування. Тому вважають, що Кабінет Міністрів України не може бути належним відповідачем по справі № 209/1743/19. ОСОБА_1 не правильно застосовує норми про Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди, тому що АТПОУС «Дніпроканалстрой» вже виплатило шкоду останньому, а у відповідності до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З огляну на це, звертають увагу суду, що позивачем не було надано до суду належних, достатніх та достовірних доказів як на підставу підтвердження своїх позовних вимог, що є прямим порушенням норми закону. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином від 02.09.2019 року в повному обсязі.(а.с.77-81)

17.12.2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_6 в якій вказано, що оскільки правонаступник АТПОУС «Днепрканал строй» м.Донецька Державне комплектовочно - транспортне підприємство м.Добропілля. засновником, якого був Державний комітет України по водному господарству. 13.05.2013 року було ліквідоване на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 29.04.2013 року, належним відповідачем є саме Держава Україна. Інакше, позивач позбавляється права на судовий захист тільки по тій причині, що Держава не забезпечила нормальне функціонування своїх же (державних) підприємств. Підстави відповідальності Держави викладені у позові, заяві про уточнення позовних вимог та клопотанні про заміну відповідача. Просить позов задовольнити повністю.(а.с.86-87)

18.12.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Пилипенко М.Г. в якому зазначено, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає, чи була капіталізація виплат під час проведення процедури ліквідації Державного комплектовочно-транспортного підприємства м.Донецьк, чи були внесений список кредиторів вимоги позивача ОСОБА_1 щодо відшкодування йому щомісячних платежів у зв`язку з втратою працездатності. До того ж безпосередній заподіював шкоди позивачу був встановлений в рамках кримінального провадження. За наведених обставин відсутні підстави для відповідальності держави та списання коштів з державного бюджету України, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.(а.с.92)

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 лютого 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.(а.с.112).

20 лютого 2020 року прокурором відділу забезпечння представництва в суді Комаровим М.Д. до суду надано пояснення щодо позовної заяви ОСОБА_1 в яких вказано, що позивачем необгрунтовано можливість систематичного стягнення шкоди з особи, яка не є безпосереднім заподіювачем завданої шкоди та не є правонаступником деліктного відповідача, необгрунтовано розмір грошового стягнення, не зазначено правовий механізм надуманих юридичних махінацій щодо довічного стягнення грошових коштів, необгрунтовано обставини щодо грошового стягнення з безпосереднього заподіювана шкоди - ОСОБА_7 , не наведено будь-яких обставин щодо капіталізації АТПОУС «Дніпроканалстрой» завданої шкоди під час ліквідації зазначеного підприємства (в порядку ст.1205 ЦК України). Отже, абсолютно всі висновки та аргументи позивача щодо довічного стягнення на його користь є хибними та надуманими. Очікування позивачам не є законними. Позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.(а.с.117-123)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та зазначив, що вважає, що саме держава України в особі КМУ повинна взяти на себе зобов`язання по відшкодуванню йому шкоди спричиненої працівником підприємства, яке вже на даний час ліквідоване.Просить задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Представник позивача - адвокат Монатко Д.С. в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги позивача . Просить стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 312548,60 (триста дванадцять тисяч п`ятсот сорок вісім грн., 60 коп.) втрачений ним заробіток внаслідок втрати професійної та загальної працездатності за період з 01.01.2012 року по 01.07.2019 рік; стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки за період з 01.01.2012 року по 01.07.2019 ріку 497736,80 грн (чотириста дев`яносто сім тисяч сімсот тридцять шість грн., 80 коп.); стягувати з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 заподіяну матеріальну шкоду внаслідок стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з пошкодженням здоров`я, завданого в результаті дорожньо - транспортної пригоди щомісячними платежами у розмірі втраченого ним заробітку у розмірі 3434,60 (три тисячі чотириста тридцять чотири грн., 60 коп) щомісячно, починаючи з 01.01.2019 року та довічно, індексуючи виплати на індекс інфляції на підставі річних індексів інфляції у січні за попередній рік. Зауважив, що відсутність механізму відшкодування не може бути підставою для невиконання зобов`язань по відшкодуванню шкоди, спричиненої здоров`ю.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та послалася в обґрунтування на пояснення викладені у відзиві на позов.

Представник прокуроратури Дніпропетровської області та Дніпродзержинської місцевої прокуратури - прокурор Пилипенко М.Г. в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню . В обґрунтування заперечення проти позовних вимог ОСОБА_1 послалася на наданий відзив на позов. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що вироком Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 19.04.83 року ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 215 УК УРСР. На підставі п. А ст. 1 Указа ПВС СРСР від 27 грудня 1982 року «Про амністію у зв`язку з 60 річчям утворення СРСР» ОСОБА_4 був звільнений від відбування покарання.(а.с.6-8)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 21.02.1989 року стягнуто з АТПОУС "Дніпроканалстрой" на користь ОСОБА_1 завдані збитки в результаті пошкодження здоров`я в сумі 2682 руб. 76 коп. починая з 01 лютого 1985 року до наступного переоглядові 01 сычня 1989 року.(а.с.9-10)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 05.11.1992 року стягнуто з АТПОУС "Дніпроканалстрой" на користь ОСОБА_1 26275 куп. 83 коп. одночасно й щомісяця стягувати по 3731 куп.60 коп., починая з 01 жовтня 1992 року по 29 серпня 1995 року, а також судові витрати в розмірі 1500 руб.(а.с.11-12)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 03.12.1997 року стягнуто з АТПОУС "Дніпроканалстрой" на користь ОСОБА_1 одноразово суму в відшкодування шкоди за період з 1995 року по 1997 рік включно 1537 грн. 09 коп., щомісяця.(а.с.13-14)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 17.10.2000 року стягнуто з державного комплектовочно-транспортного підприємства м.Донецьк на користь ОСОБА_1 одноразово в відшкодування шкоди за період з 01.03.2000 року по 30.09.2000 року додаткові витрати по судмедекспертизі 133 грн. 88 коп., витрати на проїзд 31 грн., а вього 739 грн. 93 коп., щомісяця, починая з 01.10.2000 року по 01.03.2005 рік по 82 грн. 15 коп.(а.с.15)

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 23.11.2005 року стягнуто з Державного комплектовочно-транспортного підприємства Донецької області на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої каліцтвом одноразово 6792,55 грн. за період з 01 жовтня 2004 року по 01 листопада 2005 року, витрати за придбання лікарських препаратів - 229,00 грн., витрати за надання правової допомоги - 200,00 грн., а разом 7221,55 грн., та щомісячно стягувати з відповідача 554,10 грн., починаючи з 01 листопада 2005 року по 01 березня 2010 року.(а.с.47-48)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 03.05.2012 року стягнуто з Державного комплектовочно-транспортного підприємства на користь ОСОБА_1 12064,80 у відкодування матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням здоров`я, за період з 01.03.2010 року по 01.01.2012 року. (а.с.18)

Відповідно до довідки МСЕК від 01.12.2014 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 01.11.2014 року за загальним захворюванням опорно-рухового апарату безстроково.(а.с.20)

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків, що завдаються у позадоговірних відносинах, до яких відноситься і шкода, спричинена злочином та каліцтвом, розглядається не тільки як обов`язкова умова, але і як міра відповідальності.

Разом з тим згідно стаття 61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Також згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Таким чином систематичне стягнення шкоди з роботодавця безпосереднього заподіяювача шкоди суперечить ст.ст. 8, 61 Конституції України, оскільки в даному випадку є ідентичні ситуації, одне й те саме правопорушення, суб`єктний склад, причини та наслідки, проте різний розмір юридичної відповідальності.

Згідно ст. 1205 ЦК України у разі ліквідації юридичної особи платежі, належні потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, мають бути капіталізовані для виплати їх потерпілому або цим особам у порядку, встановленому законом або іншим нормативно-правовим актом.

У разі відсутності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, обов`язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду за позовом потерпілого.

Постановою КМУ №765 від 06.05.2000 затверджено Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов`язань підприємства-банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров`ю.

Відповідно до цього Порядку здійснюється капіталізація платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов`язань банкрута відшкодовувати шкоду, заподіяну життю і здоров`ю громадян. Згідно з ч. 1 п. 1 Порядку капіталізація платежів здійснюється щодо кожної особи з урахуванням заборгованості за попередні роки та необхідності виплати майбутніх платежів.

Капіталізація виплат майбутніх періодів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю і здоров`ю громадян, повинна проводитись саме в період ліквідаційної процедури банкрута, оскільки саме після визнання підприємства банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність підприємства закінчується та строк виконання усіх його грошових зобов`язань вважається таким, що настав.

Згідно з п.1 ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до ст. 31 вказаного вище Закону, у другу чергу задовольняються вимоги, що виникли із зобов`язань банкрута перед працівниками підприємства-банкрута, зобов`язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян, шляхом капіталізації відповідних платежів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, питання щодо потенційного стягнення на майбутнє шкоди, завданої каліцтвом Позивача, повинно було вирішуватися під час розгляду справи про банкрутство деліктного відповідача - Державного комплектовочно - транспортного підприємства.

Проте, Позивачем не надано будь-якого доказу та не наведено жодної обставини, які б вказували на реалізацію ним зазначеного права або перешкоди щодо його реалізації під час розгляду справи про банкрутство, що лише опосередковано вказує на упущену комерційну можливість ОСОБА_1 та не є підставою для задоволення позовної заяви.

Посилання позивача на положення ч.3 ст.127 КПК України не підлягають врахуванню, оскільки справа слухається в порядку цивільного судочинства.

Щодо посилання позивача на статті Європейської конвенції про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів ETS № 116 від 24.11.1983 суд вважає його є хибним, з огляду на наступне.

Україна у 2005 році підписала Європейську конвенцію про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів, яка мала б зобов`язати Україну створити державний компенсаційний механізм для жертв насильницьких злочинів.

Відповідно до п. б ч.2 ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори України» ратифікації підлягають міжнародні договори України, що стосуються прав, свобод та обов`язків людини і громадянина.

Ратифікація міжнародних договорів України здійснюється шляхом прийняття закону про ратифікацію, невід`ємною частиною якого є текст міжнародного договору (ч.І ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Проте Конвенція не була ратифікована, а це означає, що Україна не має міжнародного зобов`язання створювати механізм компенсації.

Згідно ст. 14 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов`язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Європейська конвенції про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів ETS № 116 від 24.11.1983 не є частинної законодавства України та не може бути застосована як джерело права, станом на момент написання цих пояснень.

Більше того, зазначений міжнародний документа стосується саме жертв насильницьких злочинів, проте предметне ДТП 1982 року не є насильницьким злочином.

Згідно із ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Суд вважає надуманим розрахунок інфляційних витрат позивача з огляду на те, що Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» та порядок проведення індексації грошових доходів населення не поширюються на відносини щодо відшкодування шкоди. Правило про «відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачується особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника» (абзац шостий частини першої ст. 2 названого Закону; абзац восьмий п. 2 названого Порядку) не може поширюватись на відносини, які не є трудовими, оскільки тут прямо зазначається про те, що за цими правилами індексація здійснюється, якщо шкода заподіяна працівникові, тобто особі, яка є у трудових правовідносинах з особою, що завдала шкоди.

Більше того, позивачем не наведено правового механізму в обґрунтування можливості індексації шкоди.

Аргумент щодо правонаступництва державою в особі Кабінету Міністрів України деліктних зобов`язань АТПОУС «Дніпроканалстрой» є суб`єктивно обмеженим тлумаченням статті 1177 ЦК України, яке не має нічого спільного з юридичною об`єктивністю.

Стаття 1177 ЦК України посилається на спеціальний закон, який повинен встановити порядок того, як держава має компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю або життю злочином.

Проте цей закон не був прийнятий. Тобто підстави, які наведені позивачем є надуманими та відповідно, такими, що не можуть бути застосовані та визнані достовірними.

Суд вважає, що позивачем жодним чином необгрунтовано реалізацію/неможливість реалізації стягнення завданої шкоди безпосередньо з її заподіяювача - ОСОБА_4 , якого було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст.215 КК УРСР. Ця обставина є істотною з огляду на доводи позивача про неможливість стягнення коштів з інших відповідальних осіб.

Посилання позивача на ст. 1207 ЦК України є хибним з огляду на те, що стаття 1207 ЦК України не формулює норм прямої дії, які б визначали умови та порядок відшкодування державою шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину. Ці умови та порядок мають визначатись спеціальним законом. До прийняття такого закону

відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1207 ЦК на підставі загальних правил не може здійснюватись, а вимога про відшкодування має пред`являтись безпосередньо до особи, яка завдала шкоди, чи осіб, зазначених у ст. 1179 ЦК.

У п.30 постанови Великої Палати Верховного Суду у № 265/6582/16-ц від 04.09.2019 року суд звертає увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy V. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином позивачем необгрунтовано можливість систематичного стягнення шкоди з особи, яка не є безпосереднім заподіювачем завданої шкоди та не є правонаступником деліктного відповідача, необгрунтовано розмір грошового стягнення, не зазначено правовий механізм надуманих юридичних махінацій щодо довічного стягнення грошових коштів, необгрунтовано обставини щодо грошового стягнення з безпосереднього заподіювана шкоди - ОСОБА_7 , не наведено будь-яких обставин щодо капіталізації АТПОУС «Дніпроканалстрой» завданої шкоди під час ліквідації зазначеного підприємства (в порядку ст.1205 ЦК України).

Отже, абсолютно всі висновки та аргументи позивача щодо довічного стягнення на його користь є хибними та надуманими. Очікування позивачам не є законними.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати по сплаті судового збору покласти за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 170,268,1177 ЦК України, статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету міністрів України, третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м.Кам`янське Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину- залишити без задоволення .

Судові витрати по сплаті судового збору покласти за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 06.07.2020 року

Суддя О.О. Лобарчук