Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 359/10528/15-ц

провадження № 61-20225св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 02 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І.,

Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом

до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі

з ОСОБА_3 вони набули майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказувала, що вже вдруге звертається до суду з позовом про поділ майна, оскільки першу позовну заяву в червні 2015 року було залишено без розгляду.

Зазначала, що під час розгляду справи в суді їй стало відомо, що

ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю, без її згодиподарував дочці, яка у свою чергу продала її ОСОБА_2 . Укладаючи договір дарування, ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_4 знали, що квартира є спільною сумісною власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1

та що вона не отримала частину квартири у власність.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 від 09 березня

2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O. A.;

2) витребувати від ОСОБА_2 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 від 10 травня

2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O. A.;

3) визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 ;

4) виділити їй та визнати за нею право власності на таке майно: холодильник «Atlant», виробник Білорусія, 2008 року виробництва, вартістю 1 900 грн; телевізор «Samsung Elektronics» вартістю 1 100 грн; диван кутовий вартістю 2 000 грн; мікрохвильова піч «Samsung» вартість 600 грн; шафа-купе вартістю 2 000 грн.

5) виділити ОСОБА_3 та визнати за ним право власності

на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 ;

6) виділити ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на таке майно: автомобіль легковий марки «Volkswagen Golf», 1988 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; пральна машина «Ardo», виробництва Італія,

2007 року випуску, вартістю 1 550 грн; кухонний набір вартістю 2 000 грн; телевізор вартістю 6 000 грн; стіл з стільцями вартістю 1 500 грн; набір меблів для кімнати вартістю 2 766 грн; диван, вартістю 1 000 грн.

7) стягнути з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки «Volkswagen Golf» 1988 року випуску, номерний знак

НОМЕР_1 , у сумі 15 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 28 листопада 2018 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. позовОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір дарування квартири від 09 березня

2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О. А., реєстровий № 341, у частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири

від 10 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О. А., реєстровий № 788, у частині купівлі-продажу

1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири

АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3

та визнано за ним право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки «Volkswagen Golf», 1988 року випуску, номерний знак

НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки «Volkswagen Golf» 1988 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у сумі 15 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що придбаний під час шлюбу спірний автомобіль марки «Volkswagеn Golf», 1988 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , а також спірна квартира

АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ,

та з урахуванням вимог частини першої статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) належало їм у рівних частинах по 1/2 кожному.

Позивач згодна на отримання грошової компенсації замість своєї частки

у праві спільної сумісної власності на вищезазначений автомобіль, а тому суд першої інстанції вважає за можливе задовольнити заявлену вимогу щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 1/2 частини вартості автомобіля, а саме кошти в сумі 15 000 грн.

Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і була відчужена ОСОБА_3 без згоди позивача, чим порушено права ОСОБА_1 , а тому остання вправі витребувати 1/2 частину квартири шляхом визнання недійсним договору дарування в частині відчуження

1/2 частини квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ж частини квартири з подальшим визнанням за нею права власності

на цю частину з метою ефективного відновлення порушеного права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 28 листопада 2018 року в частині визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя та в частині вирішення питання розподілу судових витрат скасовано.

Ухвалено в цих частинах нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 775,41 грн.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 28 листопада 2018 року у частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ автомобіля та стягнення половини його вартості як компенсації, а також у частині відмови

у задоволенні позовних вимог про поділ іншого рухомого майна залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2

є добросовісним набувачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність письмової згоди другого з подружжя

на відчуження квартири є підставою для задоволення позовних вимог

в частині визнання недійсними договорів, адже в цьому випадку позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженої квартири

за умови, що таке відчуження відбулося не в інтересах сім`ї. Оскільки позивач не заявляла позовних вимог про компенсацію вартості майна, відчуженого не в інтересах сім`ї, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про витребування 1/2 частини квартири шляхом визнання недійсним договору дарування в частині відчуження 1/2 частини квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ж частки з подальшим визнанням за позивачем права власності на цю частку.

Апеляційним судом зазначено, що рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_2 у частині визнання частково недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири і стягнення з неї судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 20 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2020 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_2 ознайомлювалась з правовстановлюючими документами

і не могла не побачити, що спірна квартира виставлена на продаж відразу після її дарування (договір дарування квартири укладено 09 березня

2016 року, договір купівлі-продажу - 10 травня 2016 року. Квартиру продають за 150 000,00 грн, а згідно з договором дарування вартість квартири 260 000,00 грн. Купуючи спірну квартиру, ОСОБА_2 мала всі підстави засумніватися в праві відчужувача на відчуження майна.

Крім того, зазначає, що позов до суду про поділ майна було подано

у листопаді 2015 року і в період розгляду цивільної справи були укладені спірні договори.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу, у якому зазначає, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Вважає, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 06 грудня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували

у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року, що набрало законної сили 10 лютого 2014 року, шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за ОСОБА_3 зареєстрована на праві власності квартира

АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про власності

на квартиру за № 1249, виданого 27 березня 2007 року Бориспільською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 12 червня 2007 року за № 429.

09 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О. А.

за реєстровим номером 341, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 , а остання прийняла від нього квартиру

АДРЕСА_1 .

10 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О. А.

за реєстровим номером 788, за умовами якого ОСОБА_4 відчужила

на користь ОСОБА_2 квартиру

АДРЕСА_1

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва

від 30 січня 2014 року, що набрало законної сили 10 лютого 2014 року, шлюб між сторонами розірвано. Спірна квартира

АДРЕСА_1 була придбана подружжям під час шлюбу, а отже, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що спірна квартира оформлена на ім`я ОСОБА_3 . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників

на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним

із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя -

на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого

з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору

ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто

з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією,

а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише

за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя

зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Судуу складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року

у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18).

09 березня 2016 року між ОСОБА_3 та його дочкою ОСОБА_4 укладений договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу

Кузьміченко О. А. за реєстровим номером 341, за умовами якого

ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 , а остання прийняла від нього вказану квартиру.

Спірний договір дарування укладений без згоди ОСОБА_1

10 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О. А.

за реєстровим номером 788.

Ураховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що

ОСОБА_1 вправі витребувати 1/2 частки квартири шляхом визнання недійсним договору дарування в частині відчуження 1/2 частки квартири

та визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї ж частки квартири

з подальшим визнанням за нею права власності на цю частку з метою ефективного відновлення порушеного права є помилковим.

Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині визнання частково недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири, визнання за позивачем права власності на 1/2 частки квартири, вказані вимоги закону не врахував,

та дійшов помилкового висновку про те, що порушене право позивача

у цій справі не підлягає захисту шляхом задоволення позову

до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться

в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої

та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати, що у цій справі подружжя було співвласниками всього майна, яке було придбане під час шлюбу, позивач має майнові права на квартиру в цілому, правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, якщо такої згоди не було, то договір дарування підлягає визнанню недійсними в цілому.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила суд, зокрема:

- визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 від 09 березня

2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O. A.;

- витребувати від ОСОБА_2 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 від 10 травня

2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко O. A.

З урахуванням зазначеного, суду під час нового розгляду справи необхідно врахувати, що договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним у цілому.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, апеляційний суд не дослідив і не надав оцінку усім доводам позову, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 02 жовтня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд

до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк