Справа 688/98/19
№ 2/688/22/20
Рішення

іменем України

30 червня 2020 року Шепетівський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді Босюка В.А.,

при секретарі - Кулеші Л.М.,

з участю позивача,

відповідача - ОСОБА_1 , її представника - адвоката Царик Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шепетівка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на Ѕ частину майна, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини його з ОСОБА_3 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року, визнати недійсним договір дарування 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу за №5188, визнати домоволодіння, що складається з житлового будинку з піноблоків з житлової прибудови, господарської прибудови, мансарди загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м, блочного гаража «В» площею 26 кв.м., хвіртки та воріт з метало профільного листа площею 4,5 кв.м., блочної огорожі площею 45 кв.м., секційної бетонної огорожі площею 85 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_3 , як майна спільно проживаючих однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати за ним та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частці на вказане домоволодіння, виділи частки в натурі, встановити порядок користування земельною ділянкою з врахуванням виділеної йому частки домоволодіння в натурі. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що на початку серпня 2005 року, познайомившись з ОСОБА_3 під час мурування грубки в будинку АДРЕСА_1 вирішили з нею проживати разом однією сім`єю, в зв`язку з чим переїхав у вказаний будинок разом з прийомним сином ОСОБА_5 , де з 23.10.2008 року за згодою власників цього будинку зареєструвався з ОСОБА_6 . У вказаному будинку разом з ними як член сім`ї проживала дочка ОСОБА_3 . Однією сім`єю з ОСОБА_3 спільно проживали до грудня 2014 року, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільні фінанси і спільно їх витрачали на потреби сім`ї (харчування, оплата комунальних платежів, лікування, придбання предметів побуту, проведення будівельних робіт у домоволодінні), між ними були близькі стосунки як чоловіка і жінки, проявляли любов і турботу один до одного. В іншому шлюбу ні він, ні ОСОБА_3 у вказаний період не перебували. Станом на 01.08.2005 року вищевказане домоволодіння, 1938 року побудови, складалося з дерев`яного будинку з прибудовою та верандою загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., дерев`яного сараю площею 50 кв.м. 1950 року побудови, дерев`яного сараю площею 16 кв.м. 1982 року побудови, металевої хвіртки і воріт площею 4,6 кв.м., огорожі штахетної площею 81 кв.м., огорожні з металевої сітки площею 28,9 кв.м., перебувало в аварійному стані та потребувало капітального ремонту, його вартість становила 8566грн.

На сімейній раді ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , він та ОСОБА_6 вирішили за спільні кошти розпочати будівництво нового двоповерхового будинку, використовуючи його як будівельника знання і працю створити спільну власність, поетапно знести старий будинок з надвірними спорудами, а після завершення будівництва оформити право спільної власності у рівних долях. На будівництво ним було використано 12000 доларів США, зароблених на півночі Росії протягом 1 року 6 місяців. Як будівельник за професією самостійно та за допомогою найманих працівників, використовуючи особисті та спільні сімейні кошти приступив до будівництва нового житлового будинку, для чого купував будівельні матеріали та виконав ряд будівельних робіт, результатом яких було створення нового житлового будинку з надвірними спорудами, без використання конструктивних елементів старого будинку.

Станом на 01.01.2017 року домоволодіння складається з житлового будинку побудованого з піноблоків (2008 року побудови) з житловою прибудовою 2009 року побудови, господарською прибудовою 2007 року побудови, мансарди 2010 року побудови, загальною площею 119,3 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м., сараю з гаражем площею 50 кв.м. 2012 року побудови, блочного гаража площею 26 кв.м. 2012 року побудови, хвіртки та воріт з металопрофільного листа площею 4,5 кв.м., блочної огорожі площею 45 кв.м., секційної бетонної огорожі площею 85 кв.м., огорожі з азбоцементних листів площею 47,4 кв.м., вартість домоволодіння становить 353 781грн.

З 2011 року відносини в сім`ї стали погіршуватись, він наполягав на оформленні та введенні в експлуатацію новозбудованого будинку, однак ОСОБА_3 заперечувала обґрунтовуючи свої доводи нестачею коштів.

По завершенню будівництва в кінці 2014 року відносини з ОСОБА_3 зіпсувались, він зрозумів, що його використали для проведення будівництва, тому вирішив припинити з нею сімейні відносини. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просили не ділити будинок, обіцяли згодом купити йому з ОСОБА_6 інше житло.

Оскільки іншого житла відповідачі йому не купили, відмовились повернути вкладені ним у будівництво кошти, звернувся за правовою допомогою і 14.03.2017 року після отримання довідки з БТІ дізнався про належність в цілому будинку ОСОБА_1 . Також стало відомо, що до початку будівництва нового будинку ОСОБА_3 належало 34/100 частин на підставі рішення суду від 27.10.1998 року, 66/100 - ОСОБА_1 , з яких 34/100 на підставі рішення суду від 27.10.1998 року і 32/100 на підставі договору дарування .

Без його відома 12.12.2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 свої 34/100 будинку, про що він дізнався 14.03.2017 року.

Вказані дії відповідачів вважає незаконними, такими що порушують його право власності, оскільки вищевказане домоволодіння на підставі ст.ст. 74, 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю, відповідачі без його згоди не мали права розпоряджатися цим майном.

Ухвалою суду від 03.06.2020 року вимоги позивача в частині виділу в натурі частини спірного майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою за його заявою залишені без розгляду.

В судовому засіданні позивач решту позовних вимог підтримав, підтвердив обставини, на які посилається в позовній заяві, пояснив, що з серпня 2005 року став проживати з ОСОБА_3 у старому будинку і з нею домовились про будівництво нового будинку, будівництво якого розпочали в березні 2006 році. Про будівництво нового будинку знала відповідач ОСОБА_1 , оскільки домовленість про це відбувалась у її присутності, і не заперечувала такому будівництву. Письмової угоди про спільне будівництво не укладали. Будинок будував сам і з своїми найманими працівниками. Старий будинок був без фундаменту і стояв на дерев`яних стовпах. По периметру старого будинку зробив більший фундамент, побудував стіни, покрівлю нового будинку, при цьому жили у старому будинку. Будівництво будинку завершили в кінці 2010 року. В 2012 році побудував гараж, сарай, в 2013-2014 роках побудував огорожу. Підставою недійсності договору дарування вважає те, що на час укладення такого договору фактично вже не існувало старого будинку - предмету договору, а вже був фактично побудований новий будинок.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, вважають що заявлена до ОСОБА_1 лише одна вимога про визнання недійним договору дарування є безпідставною, необґрунтованою. Власник свого майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому згоди на його розпорядження від інших осіб не потрібно. Будинок є спадковим майном. Заперечують, що позивач проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю в будинку по АДРЕСА_1 протягом 2005-2014 років. 06.11.2008 року позивач купив будинок в с. Серединці Шепетівського району Хмельницької області. Вимоги про визнання права власності на частину належного їй будинку не підтвердженні належними та допустимими доказами. ОСОБА_1 з 2004 році працювала у воєнторзі, з 2007 року на залізниці, вкладала у будівництво власні кошти, проводила ремонті роботи, оплачувала роботи, купила котел, батареї опалення, будівельну плитку, влаштувала огорожу. Крім того, її мати ОСОБА_3 оплачувала роботи по будівництву будинку, в тому числі ті, які виконував позивач. Позивач коштів в будівництво будинку не вкладав, ніде не працював, 12000 доларів США у нього не було. В жовтні 2006 року подала документи на отримання дозволу на добудову будинку, але крім рішення місцевої ради, дозволу на проведення будівельних робіт не отримувала, проект на добудову не робила, право власності на добудову не реєструвала. Позивач знав, що мати подарувала їй свою частину будинку і будинок в цілому належить їй, оскільки є далеким їх родичем - рідна сестра позивача була дружиною двоюрідного брата її матері. Зміст актів обстеження житла з метою встановлення опіки над ОСОБА_5 відповідає дійсності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, відзив на позов, в якому просить в позові відмовити. Обґрунтування заперечення позову у відзиві мотивує тим, що вимоги позивача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, з позивачем спільного бюджету не мали, спільного господарства не вели, можливість будівництва нового будинку не обговорювали, заощаджень на такі потреби не об`єднували, будинок є спадковим майном, частина якого належить її дочці ОСОБА_1 , а частина, що належала їй, подарована нею для дочки. Земельна ділянка для обслуговування спірного будинку належить ОСОБА_1 на праві власності, участь у будівництві інших осіб не створює для них права приватної власності на будинок, такі особи можуть вимагати відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику надавали не безоплатно. Добудову старого будинку за власні кошти проводили спільно з дочкою, жодних угод про створення спільного майна з позивачем не було. Позивач не є членом сім`ї її дочки.

Заслухавши позивача, відповідача ОСОБА_1 , її представника, дослідивши матеріали справи, вирішуючи спір в межах позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд знаходить позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З аналізу змісту ч. 4 ст. 315 ЦПК України слідує, що встановлення факту, з якого вбачається спір про право, вирішується в позовному провадженні.

Як слідує з позовної заяви встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу позивачу необхідно для підтвердження свого права власності на спірне майно.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечить моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з серпня 2005 року став постійно проживати однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_3 , вести з останньою спільне господарство, користуватися будинком, частина якого до 12.12.2011 року належала останній на праві власності, проводити у будинку ремонт, а в послідуючому і будівництво нового будинку на місці розташування старого.

Реальність сімейних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується дослідженими в суді доказами.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що починаючи з 2006 року він та ще двоє робітників заливали фундамент, мурували стіни будинку з цегли та пінобетону, здійснювати демонтаж покрівлі старого будинку, клеїли пінопласт на стелю в будинку, де проживали позивач з ОСОБА_3 та дочкою останньої. Відносини між позивачем та ОСОБА_3 були як у чоловіка і жінки, вони обоє оплачували кошти за проведення будівельних робіт, оплату проводили щоденно по 110-150грн., мали проживати у новозбудованому будинку. Наймав його на роботу і замовляв виконання робіт позивач. Позивач разом ОСОБА_3 займались господарством - працювали на городі (дачі) в с. Серединці.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що позивач будував будинок і жив з ОСОБА_3 як чоловік та дружина до 2014 року. За місцем проживання позивача та ОСОБА_3 він удвох з позивачем приблизно в 2009-2010 роках робили мансарду в будинку, будували та настиляли покрівлю, влаштовували «коньки», утепляли стіни будинку пінопластом. В період робіт ОСОБА_3 готовила їм обіди. Гроші за виконані роботи в сумі 3-3,5 тисяч грн. йому платив позивач. Ні ОСОБА_3 , ні її дочка грошей йому за роботу не платили. До цього періоду перебував на заробітках з позивачем на Камчатці .

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є подружжям, пояснили, що знають позивача з 1990-х років. Позивач з 2005-2006 років до кінця 2014 року проживав з ОСОБА_3 як чоловік та жінка, мали дуже добрі стосунки між собою. Вони дружили сім`ями, приїжджали одні до одних в гості, разом святкували паску, 50-річчя позивача, відпочивали в лісі. У ОСОБА_3 була стара «шевченківська» хата. Протягом 2007-2010 років було побудовано новий будинок. Позивач як будівельник сам займався будівництвом - робив фундамент, стіни з блоків, ставив вікна, покрівлю, стелю, штукатурку, підлогу, електрику, сантехніку і за 3-4 роки збудував новий будинок.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що разом з позивачем, якого називав батьком, жили в АДРЕСА_1 як сім`я разом з ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_12 . У вказаному будинку з позивачем прописалися в 2008 році і з 2008 року він став там проживати. До 2008 року у нього були інші опікуни. Позивач проживав з ОСОБА_3 як чоловік і жінка, а його ОСОБА_3 вважала за сина. Позивач в основному самостійно будував новий будинок, допомагав йому по будівництву ОСОБА_8, а він з позивачем робили огорожу.

За даними довідки квартального комітету №4 виконкому Шепетівської міської ради від 24.04.2017 року №222 з серпня 2005 року по грудень 2014 року ОСОБА_2 , 1956 року народження знаходився у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 , 1954 року народження, проживали по АДРЕСА_2 , разом вели спільне господарство.

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради від 07.04.2017 року, домової книги, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 23.10.2008 року зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована ОСОБА_1 та до ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована ОСОБА_3

ОСОБА_2 розпорядженням Шепетівської районної державної від 25.11.2008 року призначений опікуном малолітнього ОСОБА_6 , з січня 2009 року по жовтень 2012 року отримував допомогу як опікун ОСОБА_6 , що підтверджується довідками управління праці та соціального захисту населення Шепетівської міської ради від 27.04.2017 року.

Зі змісту акта обстеження умов проживання в будинку по АДРЕСА_2 для встановлення опіки слідує, що співмешканка ОСОБА_2 та її донька не заперечують проти встановлення опіки над ОСОБА_6 ОСОБА_2 , умови проживання добрі, для виховання та розвитку дитини виділена окрема кімната, ведеться добудова двох кімнат, ведеться домашнє господарство.

З актів обстеження житлово-побутових умов від 22.06.2011 року, 10.05.2011 року, 20.04.2011 року слідує, що ОСОБА_6 проживає у приватному будинку по АДРЕСА_2 площею 120 кв.м., у сім`ї, що складається з 4-х чоловік, є підсобне господарство, учень має свою кімнату з усіма зручностями, ОСОБА_2 старанно виконує обов`язки опікуна.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності дає суду підстави прийти до висновку про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року.

В задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, набутого за час спільного проживання, визнання права власності на Ѕ частину такого майна, суд знаходить відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору дарування 34/100 частин будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12.12.2011 року, позивач як у позовній заяві, так і заяві про уточнення позовних вимог, не посилається на жодну з правових підстав, передбачених Цивільним кодексом України, що передбачають визнання недійсним правочину, а вимоги в цій частині обґрунтовує укладенням спірного договору дарування без його згоди.

Позивач на момент укладення договору дарування не був власником чи співвласником подарованої частини будинку, тому його згода на розпорядження цим майном, законодавчо не передбачена, в зв`язку з чим у задоволені вказаної вимоги суд знаходить відмовити.

Сторони договору дарування правочин не оспорюють.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), що передбачено ч. 3 ст. 331 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_1 ) є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі рішення Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27.10.1998 року, договору дарування від 23.12.2004 року, договору дарування від 12.12.2011 року, що також стверджується даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32395006 від 08.12.2011р., та витягу про державну реєстрацію прав № 32441821 від 12.12.2011р.

Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 19 жовтня 2006 року №261 дозволено ОСОБА_15 , ОСОБА_3 внутрішнє перепланування житлового будинку з добудовою нежилих приміщень розміром 4,5 х 3,0м з західного боку та жилих приміщень розміром 3,9 х 9,0м з східного боку житлового будинку по АДРЕСА_3 . Цим же рішенням зобов`язано власників отримати дозвіл на проведення будівельних робіт в інспекції ДАБК.

Земельна ділянка площею 0,0800га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 (на час розгляду справи ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №903166, від 05.11.2012 року.

В судовому засіданні з пояснень відповідача ОСОБА_1 , які не оспорюються позивачем, встановлено, що дозволу на проведення будівельних робіт, зазначених у рішенні виконкому №261 від 19 жовтня 2006 року ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не отримували, як і не виготовляли проекту об`єкта нерухомості, на частину якого просить визнати право власності позивач, такий об`єкт до експлуатації не прийнятий і право власності на нього після добудови не зареєстроване.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статтей 177-179, 182 цього Кодексу, частини 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законом порядку об`єктів забороняється.

За положеннями п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 13.04.2011 року №461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Отже державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт не прийнятий в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року у справі №6-159цс15. Підстав для відступу від цього висновку не вбачається, що слідує з постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №200/22329/14-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як зазначено вище у цьому судовому рішенні будівництво спірного об`єкта нерухомості проведено без дозволу на проведення будівельних робіт, належно затвердженого проекту, тому є всі підстави вважати спірний будинок самочинним будівництвом.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право зводити на земельній ділянці будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особами, належить лише власнику земельної ділянки, що прямо передбачено ч. 1 ст. 375 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 ЗК України право користуватися чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для потреб відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Виходячи з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що будівництво спірного будинку здійснювалось за спільні його та ОСОБА_3 кошти, не надав доказів про здійснення такого будівництва з дозволу власника землі ОСОБА_1 , укладення з нею договору у порядку, передбаченому статтею 102-1 ЗК України, укладення письмової угоди про спільне будівництво, враховуючи відсутність дозвільних документів на ім`я позивача чи на ім`я відповідачів на підтвердження здійснення будівництва спірного будинку відповідно до вимог чинного законодавства, правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власність його та ОСОБА_3 , як чоловіка та дружини, що спільно побудували об`єкт за час проживання однією сім`єю без шлюбу, суд не знаходить.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 , його розмір становить 768,40 грн., оскільки саме в частині вимог до вказаного відповідача суд задовольняє вимоги позивача немайнового характеру.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в період з серпня 2005 року по грудень 2014 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 768 грн. 40 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в Хмельницький апеляційний суд через Шепетівський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 07 липня 2020 року.

Головуючий: В.А. Босюк.