Справа № 524/1285/19
Провадження №2/524/107/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Коваль Т.М.,
з участю ОСОБА_1 , представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
розглядаючи у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за об`єднаними в одне провадження позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав,
У лютому 2019 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, призначення опіки та стягнення аліментів.
Позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовані тим, що позивач є батьком малолітнього ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Швейцарській Конфедерації. Мати дитини ОСОБА_7 у 2015 році через неможливість оформлення документів на право проживання на території Швейцарії повернулася разом з сином в Україну, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що син має проживати в його родині, де для нього створені всі належні умови, але рідний дядько дитини ОСОБА_1 заперечує проти цього та чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином.
ОСОБА_5 вважав, що відібрання дитини від ОСОБА_1 , який тримає у себе ОСОБА_8 не на підставі закону або рішення суду, буде відповідати інтересам дитини. В судовому засіданні ОСОБА_5 та його представник адвокат Дрогоман О.О. заявлений позов підтримали у повному обсязі. Проти задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав заперечували. Пояснили, що дізнавшись про смерть матері дитини, позивач вживав всіх можливих заходів для того, щоб забрати сина в свою сім`ю. Зауважили, що позивач має право на проживання в Швейцарській Конфедерації, працює та отримує постійний дохід, який дозволяє йому на достатньому рівні утримувати родину. Зазначали, що будь-яких підстав для позбавлення позивача батьківських прав немає.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що батько дитини ухиляється від обов`язку утримувати дитину, а дізнавшись про смерть її матері, ніяких заходів для воз`єднання з сином не вжив. Біологічний батько є громадянином Іраку, у Швейцарській Конфедерації проживає тимчасово, за віросповіданням є мусульманином, у той час як ОСОБА_9 хрещений за православною традицією. В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Сімонян Е.Р. заявлений позов підтримали, проти позову про відібрання дитини заперечували. ОСОБА_1 пояснив, що племінник проживає з ним після смерті матері у звичних для нього та комфортних умовах, навчається в школі, відвідує спортивні секції. На думку ОСОБА_1 для ОСОБА_8 буде краще проживати з ним.
Представники Органу опіки та піклування ОСОБА_10 .Б ОСОБА_11 та ОСОБА_4 повідомили суд, що у грудні 2018 року до Служби особисто звернувся батько дитини ОСОБА_5 з проханням відібрати дитину та передати йому. У березні 2019 року наказом Служби у справах дітей ОСОБА_9 був тимчасово влаштований в сім`ю свого дядька ОСОБА_1 . Представники вважали, що законних підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо ОСОБА_6 немає. Так само відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 опікуном малолітнього племінника.
Ухвалою судді від 19 березня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження за позовом ОСОБА_5 (а.с. 2). Ухвалою судді від 9 серпня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження за позовом ОСОБА_1 (а.с. 63). Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року обидві справи об`єднані в одне провадження (а.с. 79). Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року підготовчий розгляд у справі було закрито (а.с. 129).
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи:
ОСОБА_5 є батьком малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 є рідним дядьком малолітнього ОСОБА_8 по материнській лінії.
Сторонами не заперечується, що батьки дитини у зареєстрованому шлюбі не перебували. Дитина народилася на території Швейцарської Конфедерації у той час, коли мати дитини ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Після того, як цей шлюб було розірвано, біологічний батько дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 визнав своє батьківство. За словами ОСОБА_5 він та мати ОСОБА_8 підтримували фактичні шлюбні стосунки з 2010 по 2013 рік, але вони винаймали окремі квартири та були зареєстровані за різними адресами, що давало право ОСОБА_7 як одинокій особі з дитиною на отримання державної допомоги.
7 липня 2010 року у місті Нойхаузенам ОСОБА_12 батьки дитини уклали договір про утримання ОСОБА_6 , відповідно до умов якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання виплачувати щомісячні аліменти для своєї дитини, а також надавати допомогу на дитину законному представнику до досягнення сином 18-річного віку.
ОСОБА_9 у ОСОБА_13 . Його батько ОСОБА_5 є громадянином Іраку і з 2003 року має право на тимчасове проживання на території Швейцарії. Мати Йонаса ОСОБА_7 була громадянкою України. Згідно довідки, виданої послом України в Швейцарській Конфедерації, ОСОБА_9 зареєстрований громадянином України. Після 2013 року, коли батьки припинили підтримувати сімейні стосунки, Йонас проживав з мамою, проте батько не припиняв спілкування з сином. Цю обставину в судовому засіданні підтвердив сам ОСОБА_9
У 2015 році у зв`язку з відмовою влади Швейцарської Конфедерації продовжити її право на проживання у цій державі, ОСОБА_7 разом з сином повернулася в Україну. Як пояснив батько дитини, він проти цього не заперечував, оскільки син виявив бажання бути з мамою.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла (а.с. 94). Її рідний брат ОСОБА_1 забрав племінника до себе. ОСОБА_5 дізнався про смерть ОСОБА_7 від її подруги, яка повідомила про це телефоном. Після цього за допомогою особи, яка володіє російською мовою, ОСОБА_5 зателефонував до ОСОБА_1 та повідомив про намір забрати сина. У подальшому між сторонами склалися стійкі неприязні стосунки, причину яких вони пояснили суду по різному: ОСОБА_5 тим, що ОСОБА_1 відмовився віддати сина, перешкоджав його спілкуванню з сином в Україні, а ОСОБА_1 тим, що ОСОБА_5 пообіцяв надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, але обіцянки не дотримався.
В даний час ОСОБА_8 разом з дядьком проживає в одній із двох кімнат квартири АДРЕСА_1 . Кімната замикається на ключ, оскільки в іншій кімнаті проживає колишня дружина дядька ОСОБА_14 та його діти дочка ОСОБА_15 , 2007 року народження, та син ОСОБА_16 , 1999 року народження. Йонас має власне ліжко, письмовий стіл, комп`ютер, забезпечений одягом, взуттям та шкільним приладдям. Ці обставини підтверджуються актами обстеження побутових умов від 18 грудня 2018 року та від 25 березня 2019 року (а.с. 102, 103).
Йонас є учнем загальноосвітньої школи першого ступеню № 15, де дитина характеризується як доброзичлива, врівноважена та розсудлива. Згідно наданої навчальним закладом інформації ОСОБА_1 цікавиться навчанням ОСОБА_8 та відповідально ставиться до його виховання (а.с. 97). ОСОБА_1 має постійну роботу та отримує стабільний заробіток (а.с. 101).
Відповідно до наказу Служби у справах дітей виконкому Кременчуцької міської ради від 25 березня 2019 року № 04 Йонас тимчасово влаштований в сім`ю дядька. ОСОБА_17 ініціював питання встановлення його опіки над племінником, проте Служба у справах дітей письмово повідомила його про відсутність правових підстав для призначення опіки (а.с. 98).
ОСОБА_5 надав суду письмові докази, які підтверджують, що він має дозвіл на тимчасове проживання у Швейцарській Конфедерації (а.с. 62), де проживає з 2003 року. Останні десять років постійно мешкає в орендованій трикімнатній квартирі у місті Шаффхаузен (а.с. 58), має роботу та постійний заробіток (а.с. 167-168). Згідно медичної довідки ОСОБА_5 алкоголь і наркотичні речовини не вживає (а.с. 59-60). В судовому засіданні він повідомив, що шість років тому створив сім`ю, має молодшого сина на ім`я ОСОБА_18 .
Відповідно до положень статті 171 Сімейного кодексу України суд за участю класного керівника Войтенко Ю.В. та практичного психолога школи ОСОБА_19 та за відсутності сторін заслухав думку дитини. ОСОБА_9 повідомив, що в даний час він проживає в одній кімнаті разом з дядьком ОСОБА_1 . У квартирі також проживають діти дядька дорослий ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , якій 12 років. З ними у нього склалися хороші стосунки. Колишня дружина дядька та його дорослий син ОСОБА_20 тимчасово працюють за кордоном. Йонас пам`ятає, як проживав у Швейцарії з мамою. Про батька в нього збереглися добрі спогади: батько його відвідував, робив йому подарунки, спілкувалися вони німецькою мовою. Після того, як він з мамою став проживати в Україні, батько періодично спілкувався з ними по скайпу. ОСОБА_8 сказав, що радий спілкуватися з батьком і висловлював бажання проживати і з батьком в Швейцарії, і з дядьком в Україні. На думку дитини, батько не заслуговує на те, щоб бути позбавленим батьківських прав. В наступному судовому засіданні за пропозицією ОСОБА_1 та його представника Йонас прийняв участь в судових дебатах та заявив, що бажає залишитися з дядьком.
Вирішуючи позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, призначення його опікуном дитини та про стягнення аліментів, суд виходить з наступного:
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини…
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, батько дитини, дізнавшись про смерть її матері, одразу виявив намір забрати сина до себе. З цією метою він приїздив в Україну у листопаді-грудні 2018 року, зустрічався з ОСОБА_1 , наполягав на зустрічах з сином. У зв`язку із відмовою ОСОБА_1 передати йому сина, ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 звертався до органу опіки та піклування з письмовою заявою (а.с. 6). Він обґрунтовано пояснив, що як громадянин Іраку, може в`їхати в Україну тільки отримавши візу. Через це він об`єктивно був позбавлений можливості приїхати за сином раніше. Про бажання батька виховувати сина свідчить і той факт, що 28 лютого 2020 року він особисто приймав участь в судовому засіданні в Автозаводському районному суді м. Кременчука.
ОСОБА_5 пояснив, що надавав матеріальну допомогу матері дитини, а в даний час перераховує кошти для сина на рахунок його хрещеної матері ОСОБА_21 , яка є близькою людиною для ОСОБА_1 . Останній стверджував, що сестра за свого життя не отримувала аліментів, а про те, чи надходять в даний час кошти для ОСОБА_8 на рахунок ОСОБА_21 йому нічого невідомо.
Сімейний Кодекс України розрізняє обов`язки батька з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батька з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.
Встановлені фактичні обставини не дають суду підстав для висновку про те, що батько дитини втратив цікавість до неї, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батька батьківських прав. Отже, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 суд не встановив.
У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»).
Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
В преамбулі Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Суд переконався, що батько дитини вживає всіх можливих законних заходів для того, щоб син проживав разом із ним. Йонас висловлювався про батька доброзичливо та з повагою. Хлопець явно коливався, відповідаючи на запитання про те, з ким би він хотів проживати; очевидним було бажання дитини зберегти добрі стосунки з обома сторонами конфлікту. В разі його передачі батькові найбільше ОСОБА_8 турбувало тільки те, що він не пам`ятає німецької мови.
Побоювання, які висловлював в судовому засіданні ОСОБА_1 на кшталт того, що дитина може опинитися в Іраку, країні де ведуться військові дії, та відчувати себе некомфортно у мусульманській родині, наразі не мають під собою реального підґрунтя. Так, ОСОБА_5 проживає на території Швейцарської Конфедерації 17 років. Ні спогади дитини про батька, ні поведінка самого ОСОБА_5 в судовому засіданні не дають щонайменших підстав, щоб підозрювати його у радикальних релігійних переконаннях, які можуть зашкодити вихованню малолітньої особи.
Підсумовуючи викладене, суд погоджується з думкою представників органу опіки і піклування про те, що підстав для ініціювання питання про визнання ОСОБА_6 дитиною, позбавленою батьківського піклування та встановлення над ним опіки немає, а малолітнього хлопця слід відібрати від дядька, який утримує його не на підставі закону або рішення суду і передати батькові.
Водночас суд враховує, що на момент прийняття судом рішення ОСОБА_5 знаходиться не на території України, тому необхідності у негайному виконанні рішення немає.
На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про:
-позбавлення батьківських прав віносно його малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,
-призначення ОСОБА_1 опікуном малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,
-стягнення аліментів з ОСОБА_5 на утримання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/4 частини всіх доходів боржника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з 06.08.2019 року залишити без задоволення.
Позов ОСОБА_5 задовольнити.
Відібрати малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від його дядька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та передати дитину батькові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків суду не відомий, паспорт № НОМЕР_2 , виданий 15.12.2015 року, орган, що видав « ОСОБА_22 », адреса: АДРЕСА_3 ) 768 грн. 40 коп. у відшкодування судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 12.07.2020 року.

Суддя Ж.О. Кривич