КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06липня 2020 року м. Київ

Справа №369/3017/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/4541/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Лугового Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С. 09 грудня 2019 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія», третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 травня 2017 року його було прийнято на роботу до ПП «Юридична компанія «Софія» на посаду юрисконсульта. Під час працевлаштування між позивачем та відповідачем було досягнуто угоди щодо розміру оплати праці з мінімальним його розміром в сумі 10000,00 грн щомісячно (на руки). Відповідачем було порушено умови трудового договору в частині виплати заробітної плати. У зв'язку з чим, позивачем було направлено письмове звернення щодо узгодження спірних моментів. Після письмової претензії позивачу були здійснені офіційні платежі 10 січня 2018 року у розмірі 19278,94 грн, 16 січня 2018 року у розмірі 4040,94 грн, разом - 23319,88 грн. Такий розмір заробітної плати був визначений відповідачем на власний розсуд. Наказом №4 від 10 січня 2018 року його звільнено з посади юрисконсульта з 10 січня 2018 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення позивач вважає незаконним. Так, у наказі відсутні дати прогулу позивача, що унеможливлює правову оцінку дій позивача. Крім цього, позивач був відсутній в останні два дні перед звільненням в офісному приміщенні, яке було визначене відповідачем, однак, продовжував здійснювати свої трудові обов`язки, що унеможливлювало визнання таких дій позивача як прогул. Позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що порушує його права та інтереси.

З врахуванням заяв про уточнення позовних вимог та заяви про відмову від позовних вимог в частині поновлення на роботі, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №4 від 10 січня 2018 року ПП «Юридична компанія «Софія» про звільнення ОСОБА_1 ; визнати дійсним трудовий договір від 17 травня 2017 року, який укладений між ПП «Юридична компанія «Софія» і ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10000,00 грн, без врахування податкових відрахувань; зобов'язати ПП «Софія» змінити у трудовій книжці ОСОБА_1 запис із «Звільнений з роботи за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «Звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зазначивши датою звільнення - дату прийняття судом рішення; зобов'язати ПП «Юридична компанія «Софія» нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу і виплатити її у день винесення судом рішення у справі; зобов'язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі щомісячних нарахувань виходячи із суми 10000,00 грн (без врахування податкових відрахувань) за період з 17 травня 2017 року по 10 січня 2018 року і сплатити цю суму в день винесення судом рішення; зобов'язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 11 січня 2018 року по 21 січня 2019 року і сплатити цю суму в день винесення судом рішення; зобов`язати приватне підприємство «Юридична компанія «Софія» провести нарахування ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу і сплатити цю суму в день винесення судом рішення; стягнути з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн; стягнути з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія», третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №4 від 10 січня 2018 року ПП «Юридична компанія «Софія» щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.

Зобов`язано ПП «Юридична компанія «Софія» змінити та внести запис у трудову книжку ОСОБА_1 формулювання причини звільнення зі «звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України» на «звільнення у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю згідно з ч. 3 ст.38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «10 січня 2018 року» на «15 лютого 2018 року».

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 9376,74 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4018,41 грн.

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 2000,00 грн компенсації за завдану моральну шкоду.

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем не надано доказу на підтвердження погодження з позивачем тривалості робочого дня, а також визначення певного місця роботи, за яким позивач повинен був протягом встановленого робочого часу виконувати свої трудові обов`язки. Також відповідачем на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України не надано актів про фіксування відсутності позивача на робочому місці, та будь-якими іншими належними та допустимими доказами не підтверджено фіксування відсутності позивача на робочому місці. А тому, суд вважав, що позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, при цьому міг належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів в судових та інших державних і недержавних установах, проводити зустрічі з клієнтами та здійснювати підготовку документів поза межами офісу відповідача. За таких обставин суд вважав, що відсутні підстави для звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача змінити у трудовій книжці ОСОБА_1 запис щодо підстави звільнення суд першої інстанції враховуючи позицію Пленуму Верховного Суду України прийшов до висновку про можливість зобов'язати відповідача змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 на «звільнений за ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю з 15 лютого 2018 року», тобто з дня вручення позивачеві трудової книжки.

Щодо позовної вимоги про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, укладеного між ПП «Юридична компанія «Софія» та ОСОБА_1 , в частині розміру заробітної плати, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні такої позовної вимоги у зв`язку з її недоведеністю.

Судом першої інстанції також задоволено позовні вимоги в частині нарахування вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2018 року по 15 лютого 2018 року виходячи з розміру заробітної плати - 3200 грн. Враховуючи обставини справи, та беручи до уваги поведінку обох сторін, а також наявність конфлікту між сторонами, період відсутності працевлаштування позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн.

Не погодився частково із вказаним судовим рішенням позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10000,00 грн, суд першої інстанції послався на ст. 21 КЗпП України і наказ Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 та зазначив, що при прийнятті позивача на роботу відповідачем був оформлений наказ №3 від 17 травня 2017 року з усіма визначеними реквізитами. Однак, вказаний наказ не містить багатьох обов`язкових реквізитів, зокрема і письмової відмітки позивача про ознайомлення із цим наказом. Індивідуальна відомість та розрахункові листи, які датовані 05 березня 2018 року та 27 березня 2018року, на які послався суд першої інстанції не є належними доказами, які вказують розмір заробітної плати, оскільки момент укладання трудової угоди відбувався 17 травня 2017 року. Також вказує на те, що відповідач не має і не надав позивачу для ознайомлення та проставляння підпису жодного документу, що містять умови трудових відносин та досягнення із позивачем згоди щодо всіх істотних умов при укладанні трудового договору, а тому вважати можливість укладання трудового договору в усній формі, є порушенням прав позивача та суперечить нормам ЦК України.

Суд першоїінстанції у рішеннінезаконно відмовив у задоволенні вимоги про зміну у трудовій книжці записупро звільнення, зазначивши датою звільнення - дату отримання ним трудової книжки, а не дату прийняття судом рішення, як просив позивач, через неправильне установлення обставин, які мають значення для справи, необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки, а також неправильного визначення правовідносин між сторонами. Також вказує на те, що суд першої інстанції, визначивши конкретні суми грошових коштів, які підлягають до сплати позивачу, порушив права позивача на своєчасне отримання цих грошових коштів, що передбачено ст. ст. 116 і 117 КЗпП України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким визнати дійсним трудовий договір в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10000,00 грн, без врахування податкових відрахувань; зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» у трудовій книжці датою звільнення зазначити дату прийняття судом рішення; зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі щомісячних нарахувань виходячи із суми 10000,00 грн. за період з 17 травня 2017 року по 10 січня 2018 року, і сплатити цю суму в день винесення судом рішення; зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу і виплатити її у день винесення судом рішення у справі; зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 11 січня 2018 року по 21 січня 2019 року, і сплатити цю суму в день винесення судом рішення; зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» провести нарахування ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу і сплатити цю суму в день винесення судом рішення.

Також не погодилось із вказаним рішенням суду ПП «Юридична компанія «Софія», представником подана апеляційна скарга, яка мотивована тим, що в позовній заяві позивач вказував на відсутність дати прогулу в наказі про звільнення, однак така дата вказана у складеному Акті про відсутність позивача на робочому місці на підставі якого і було видано наказ про звільнення, при цьому ОСОБА_1 самостійно підтверджує свою відсутність на робочому місці за два дні до звільнення, зазначаючи в заяві від 09 січня 2018 року про те, що він не може перебувати на робочому місці через відсутність у нього на це прав та через несприятливу психологічну атмосферу. Однак, вказана інформація нічим не підтверджується, як і те, що він намагався вирішити таку ситуацію, і тим більше такі доводи не є законними підставами, для відсутності на робочому місці. Посилання позивача на те, що він не був офіційно працевлаштований спростовуються матеріалами справи, а тому є безпідставними. Також представник відповідача вказує на те, що позивачем пропущений строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки про своє звільнення він дізнався 10 січня 2018 року, з наказом був ознайомлений проте від підпису відмовився, про що складений відповідний акт, а тому обчислення місячного строку на звернення до суду із трудовим спором потрібно починати з 10 січня 2018 року, а станом на 14 березня 2018 року такий строк позивачем пропущено. Також зазначає про те що позивач знав про своє звільнення, він вказує в листі від 10 січня 2018 року. Таким чином представник відповідача вказує на те, що ними було дотримано всі вимоги чинного трудового законодавства, а тому звільнення позивача є законним та обґрунтованим. Представник відповідача також зазначає про те, що в судовому засіданні 23 квітня 2019 року докази, які підтверджують незгоду позивача підписувати наказ про звільнення були надані до суду, а саме акти про відсутність на робочому місці позивача (копії актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці додаються), проте, судом до матеріалів справи вони залучені не були.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог повністю.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ним вимог.

Відповідач ПП «Юридична компанія «Софія» свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись за відомою суду адресою, проте всі відправлення були повернуті без вручення. У зв`язку з цим відповідач ПП «Юридична компанія «Софія» було повідомлено через оголошення на сайті судової влади України.

Третя особа - ОСОБА_2 повідомлена про розгляд справи належним чином, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Таким чином, в порядку ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що наказом ПП Юридична компанія «Софія» №3 від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду юрисконсульта з 17 травня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису; включено до штатного розпису посаду юрисконсульта. В Наказі 3 від 17 травня 2017 року відсутній підпис ОСОБА_1 (т.1 а.с. 156).

16 травня 2017 року приватним підприємством «Юридична компанія «Софія» направлено повідомлення №1 про прийняття працівника на роботу.

З розрахункових листків за травень-грудень 2017 року та за січень 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у розмірі 3200,00 грн щомісячно (т.1 а.с. 117-120).

Крім цього, з індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) відносно ОСОБА_1 (номер облікової картки ) вбачається, що сума заробітку, яка сплачувалась ПП «Юридична компанія «Софія» ОСОБА_1 становила 3200,00 грн щомісячно (за період з травня 2017 року по січень 2018 року) (т. 1 а.с.21,22).

ОСОБА_1 10 січня 2018 року була подана заява, яка адресована ПП «Юридична компанія «Софія» та в якій зазначається про те, що між ним та керівництвом ПП «Юридична компанія «Софія» відбулося непорозуміння щодо його працевлаштування та розміру заробітної плати, у зв`язку з чим він не може перебувати за місцем знаходження компанії та не може продовжувати здійснювати супроводження тих осіб, справами яких він займався. Пропонує вирішити мирним шляхом питання щодо погашення заборгованості Юридичної компанії за весь час до моменту його звільнення, повернутим йому належним чином заповнену трудову книжку із відповідним записом про прийняття на роботу 17 травня 2017 року із зазначенням керівної посади, а також записом про звільнення за згодою сторін. Вказана заява надіслана директору Юридичної компанії засобами поштового зв`язку та на електронну пошту (т. 1 а.с. 7).

10 січня 2018 року наказом №4 ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, починаючи з 10 січня 2018 року за прогули без поважних причин. Підставами звільнення у наказі №4 від 10 січня 2018 року зазначені акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 та заява ОСОБА_1 з поясненнями про відсутність на робочому місці. Підпис ОСОБА_1 у вказаному наказі відсутній, міститься лише відмітка «Від проставлення підпису про ознайомлення з наказом відмовився. Акт від 01 січня 2018 року №03» та підпис директора (т.1 а.с. 12).

Трудова книжка із записом про звільнення на підставі наказу №4 від 10 січня 2018 року отримана позивачем 15 лютого 2018 року, що підтверджується відповідно до ідентифікатора поштового відстеження за номером 858 та не оспорюється сторонами у справі.

Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що працівник може бути звільнений з роботи у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше тьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений трудовий договір, матеріали справи містять копію наказу про прийняття позивача на роботу на посаду юрисконсульта з окладом згідно штатного розпису. Однак, детальні умови договору сторонами не були оформлені в належній письмовій формі.

В матеріалах справи відсутній графік роботи позивача із зазначенням періоду часу перебування позивача на роботі, а також штатний розпис, згідно якого позивачу мала виплачуватись заробітна плата.

Для звільнення працівника за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин більше трьох годин у період з 09 січня 2017 року по 10 січня 2017 року та інші докази, які б підтверджували відсутність позивача на роботі. А тому, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивача за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є законними і обгрунтованими.

Долучені до апеляційної скарги ПП «Юридична компанія «Софія» акти про відсутність на роботі не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки не були подані і не були заявлені як доказ в суді першої інстанції, та не були предметом його дослідження. При цьому відповідачем не вказано поважності причин ненадання таких доказів до суду першої інстанції, враховуючи ту обставину, що суд першої інстанції двічі витребовував вказані докази у відповідача, що унеможливлює їх прийняття на стадії розгляду справи апеляційним судом.

Задовольняючи позов в частині зміни формулювання причин звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року за результатами розгляду справи № 6-34 цс13, та вказав на те, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як на підставу для зміни формулювання причин звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач в позовній заяві та в уточненнях, посилався на те, що роботодавець ПП «Юридична компанія «Софія» не виконує належним чином умови трудового договору в частині виплати йому заробітної плати у розмірі 10000,00 грн.

Однак вказані твердження позивача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження укладення трудового договору сама на таких умовах, як зазначає позивач.

Разом з цим, в матеріалах справи наявні докази того, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про оплату праці в розмірі 3200,00 грн щомісячно, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) відносно ОСОБА_1 та розрахунковими листками, відповідно до яких позивачу щомісячно виплачувалась заробітна плата в розмірі 3200,00 грн (т. 1 а.с.21,22).

Твердження позивача про те, що роботодавцем було порушено його право на визначення робочого місця, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що в наданих ОСОБА_1 поясненнях, позивач вказував на наявність у нього ключів від офісу в м. Вишневе, де він виконував свою роботу.

Таким чином позивачем не надано доказів на порушення роботодавцем умов трудового договору, а тому підстави для зміни формулювання причин звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні.

Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 10 січня 2018 року яка адресована ПП «Юридична компанія «Софія» та в якій позивач пропонує відповідачу повернути йому належним чином заповнену трудову книжку із відповідним записом про прийняття на роботу 17 травня 2017 року із зазначенням керівної посади, а також записом про звільнення за згодою сторін. Вказана заява надіслана директору Юридичної компанії засобами поштового зв`язку та на електронну пошту (т. 1 а.с. 7). Тобто, із вказаної заяви вбачається, що позивач виявив бажання звільнитися із займаної посади за згодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). ПП «Юридична компанія «Софія» також не заперечувало відносно звільнення позивача із займаної ним посади, оскільки 10 січня 2018 року директором було винесено наказ про звільнення позивача із посади юрисконсульта. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що обидві сторони здійснили волевиявлення на розірвання укладеного між ними трудового договору, проте вказали різні підстави звільнення.

При вирішенні вказаного питання колегія суддів також враховує ту обставину, що позивач після уточнення позовних вимог не просить про поновлення його на посаді. Ці позовні вимоги залишені без розгляду ухвалою суду, яка набрала законної сили. Тобто, позивач не має на меті поновлюватись на роботі, що також вказує на наявність його волевиявлення на припинення трудових правовідносин з відповідачем.

Враховуючи, що позивачем була здійснена пропозиція на розірвання трудового договору 10 січня 2018 року, яка фактично була прийнята відповідачем, підстав для зміни дати звільнення не вбачається.

За таких обставин, колегія суддів, керуючись положеннями ч. 3 ст. 235 КЗпП України, приходить до висновку про зміну формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 відповідно до наказу №4 від 10 січня 2018 року із п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - «прогул без поважних причин» на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України - «припинення трудового договору за угодою сторін», із внесенням відповідного запису у трудову книжку ОСОБА_1 .

Оскільки судом змінено формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 в наказі №4 від 10 січня 2018 року на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України - «припинення трудового договору за угодою сторін», то відсутні і підстави для стягнення з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкта яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про визнання наказів незаконними.

Враховуючи обставини справи, незаконність наказу №4 від 10 січня 2018 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади та завдані у зв`язку з цим йому незручноcті, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 2000, 00 грн, є достатнім. Крім того, в суді апеляційної інстанції, позивач погодився із визначеною сумою моральної шкоди в 2000, 00 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ПП «Юридична компанія «Софія» про пропуск позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом, відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що трудову книжку із записом про звільнення на підставі наказу №4 від 10 січня 2018 року позивач отримав 15 лютого 2018 року, що підтверджується відповідно до ідентифікатора поштового відстеження за номером 858 та не оспорюється сторонами у справі, а тому початок перебігу місячного строку звернення до суду у нього розпочався з 16 лютого 2018 року. З позовом до суду позивач звернувся 14 березня 2018 року, тобто в межах місячного строку передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Посилання відповідача на те, що про своє звільнення позивач дізнався 10 січня 2018 року, оскільки був ознайомлений з наказом про звільнення проте від підпису відмовився, про що відповідачем складений відповідний акт, а тому обчислення місячного строку на звернення до суду із трудовим спором потрібно починати з 10 січня 2018 року, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки такий акт в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, позивачем дотримано строки на звернення до суду із вказаним позовом.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанці підлягає скасуванню з постановленням нового пр часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія» - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія», третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Наказ Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія» №4 від 10 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин - визнати незаконним в частині формулювання звільнення.

Змінити формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 відповідно до наказу №4 від 10 січня 2018 року із п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - «прогул без поважних причин» на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України - «припинення трудового договору за угодою сторін», зобов`язавши відповідача Приватне підприємство «Юридична компанія «Софія» внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 .

Стягнути з Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 липня 2020 року.