Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 755/11989/18

провадження № 61-2222св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Центр соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Музичко С. Г., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2018 року Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах малолітнього ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також передати дитину позивачеві для його подальшого влаштування, стягнувши з батьків на користь закладу, в якому буде перебувати дитина, аліменти на його утримання в розмірі ј частки від усіх доходів кожного з відповідачів щомісячно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі є батьками малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. 20 грудня 2018 року відповідно до акту «Про покинуту чи знайдену дитину» малолітній ОСОБА_5 був влаштований до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 міста Києва, де знаходиться й на даний час.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , відмолено.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи думку малолітнього ОСОБА_1 та його пояснення щодо переосмислення своєї поведінки, усталену практику Європейського суду з прав людини, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов`язків по вихованню дитини, виходив з недоведеності встановлення під час розгляду справи стійкої поведінки відповідачів щодо невиконання обов`язків по вихованню дитини.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року задоволено частково апеляційну скаргу представника Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 . Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 задоволено частково. Відібрано у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав та передано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації для подальшого влаштування. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», починаючи з 09 серпня 2018 року, та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», починаючи з 09 серпня 2018 року, та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 8 810,00 грн в рівних частках по 4 405,00 грн з кожного. Постанову суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Приймаючи свою постанову та частково задовольняючи позов, апеляційний суд зазначив, що встановлені у справі обставини у своїй сукупності об`єктивно свідчать про неналежне виконання відповідачами батьківських обов`язків, перебування малолітнього ОСОБА_1 в занедбаному стані, а також відсутність на даному етапі у батьків бажання налагодити відносини з сином та забезпечити останнього належним вихованням. Наслідки відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог щодо позбавлення батьків малолітнього батьківських прав свідчать про необхідність його подальшого повернення в сім`ю, проте повернення малолітнього ОСОБА_1 має фактично відбутися в середовище, в якому він перебував, а це нівелює всі зміни та досягнення, які мали місце в його житті за час перебування в реабілітаційному центрі. За відсутності змін у житті відповідачів залишення дитини разом з ними є небезпечним для його здоров`я та виховання.

Зважаючи на встановлені у судовому засіданні апеляційного суду обставини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що залишення дитини з батьками в цьому випадку є небезпечним для її здоров`я і морального виховання, що згідно зі статтею 170, пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є підставою для відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав. Такий спосіб захисту прав дитини найбільше відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_1 .

Окрім цього, враховуючи, що дитина перебуває у відповідному закладі органу опіки та піклування і не перебуває на утриманні відповідачів, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають стягненню аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від усіх видів доходів кожного з батьків щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову, та до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що:

1) після перевірки в межах апеляційної скарги про дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права щодо заявлених позовних вимог та погодившись із рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, апеляційний суд за власною ініціативою почав розглядати справу за іншою позовною вимогою, з якою позивач не звертався до суду першої інстанції, а саме: про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав;

2) апеляційним судом взято до уваги в якості доказів акт обстеження умов проживання від 01 листопада 2019 року, який не розглядався судом першої інстанції, і щодо якого позивачем не подавалось клопотання про приєднання до матеріалів справи та не надано пояснень, чому його не можна було надати до суду першої інстанції;

3) суд не зобов`язував батька дитини пройти програму «Школа відповідального батьківства» та програму «Сенс», а лише рекомендував її пройти;

4) судами установлено, що батьки досягли усної згоди щодо визначення місця проживання дитини та спору щодо цього не було, що узгоджується з нормами частини першої статті 160 СК України, а тому суд апеляційної інстанції не мав права вимагати від батьків подачі заяви до органу опіки та піклування або до суду заяв з приводу визначення місця проживання дитини з кимось з них;

5) висновок апеляційного суду про наявність підстав для відібрання дитини від батьків ґрунтується на припущеннях, що є порушенням частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

6) надані відповідачами до суду докази свідчать про відсутність ознак абсолютного нехтування ними своїми батьківськими обов`язками та їх повного самоусунення від виконання по відношенню до свого сина обов`язків виховання, забезпечення утримання, спілкування тощо;

7) не була врахована думка дитини, яка заперечувала проти позбавлення батьківських прав;

8) у постанові апеляційного суду не зазначено, що сім`я Шатних є особливо непридатною або явно неблагополучною для знаходження в ній малолітнього ОСОБА_1 , не вмотивована необхідність захистити дитину від небезпеки шляхом відібрання її від батьків, посилаючись на конкретну небезпеку, яка існує. Умисної поведінки батьків щодо невиконання своїх батьківських обов`язків у суді доведено не було, а тому така міра захисту дитини як її відібрання не відповідає інтересам дитини;

9) апеляційний суд порушив права дитини, регламентовані Декларацією з прав дитини, та розлучив її з матір`ю;

10) оскільки позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини є похідними від первісних щодо позбавлення батьківських права, то вони також не підлягають задоволенню.

У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якій просить залишити її без задоволення, як безпідставну, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою. У червні 2020 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на адресу Верховного Суду надійшла відповідь на зазначений відзив. На дату розгляду справи до Верховного Суду не надходило інших відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-2222ск20 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду від 03 лютого та від 06 березня 2020 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із Дніпровського районного суду м. Києва, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2020 року матеріали справи № 755/11989/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судамивстановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Наказом Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 травня 2018 року № 10 взято на облік (обліково-статистична картка № НОМЕР_1 ) малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах.

Підстави для прийняття такого рішення викладені у доповідній спеціаліста Служби у справах дітей та сім`ї, в якій, зокрема, зазначено, що дитина поводить себе агресивно, пропускає заняття у школі без поважних причин, батьки вихованням дитини у достатньому обсязі не займаються.

На час постановлення дитини на облік малолітній ОСОБА_1 проживав разом з бабою ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати дитини ОСОБА_3 протягом 7 останніх років проживає окремо від чоловіка та сина, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вихованням дитини фактично займалася бабуся, яка вказувала на те, що поведінка дитини змінилася, коли він познайомився з однолітками, які мали на нього негативний вплив. ОСОБА_7 став агресивним, припинив ходити до школи, став пиячити, палити.

Зазначені обставини підтверджені листом сектору ювенальної превенції Дніпровського управління поліції ГУНП України в м. Києві 06 квітня 2018 року, за яким вбачається, що баба ОСОБА_8 викликала працівників поліції, оскільки малолітній ОСОБА_1 спричинив їй тілесні ушкодження. З малолітнім ОСОБА_1 проводилися профілактичні бесіди щодо поваги до літніх людей.

За інформацією Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації малолітній ОСОБА_5 приходить у гості за адресою: АДРЕСА_2 , щоб зустрітись із матір`ю, бабою та дідом, але поводить себе і там агресивно. Так, 02 квітня 2018 року він застосував стосовно матері ОСОБА_9 фізичне насильство (матір дитини мала ознаки насильства на обличчі - крововилив під лівим оком).

Адміністрація середньої загальноосвітньої школи № 224 м. Києва неодноразово зверталася із поданнями, в яких повідомляла, що малолітній ОСОБА_1 з початку II семестру 2017-2018 навчального року, без поважних на те причин, не відвідує школу, характеризуючи малолітнього ОСОБА_1 як дитину замкнену, яка може провокувати однолітків на протиправні вчинки. Має недостатньо сформовані вольові якості, занижену самооцінку, спостерігається підвищена тривожність, страх, що породжує прагнення діяти всупереч вимогам.

Під час проведення обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , (акти за квітень, травень 2018 року) встановлено незадовільний стан помешкання та відсутність належних умов для проживання дитини. Батькові рекомендовано пройти курс лікування від алкогольної залежності.

Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації зверталася до органів поліції з інформацією щодо ухилення батьків дитини від виконання батьківських обов`язків та притягнення їх до відповідальності, передбаченої статтею 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (листи до Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 12 квітня 2018 року щодо ОСОБА_9 та до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві від 14 червня 2018 року щодо ОСОБА_2 ).

Постановою Дніпровського районного суду від 25 січня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 184 КУпАП України, проте у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності провадження у справі закрито.

Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_9 відносної їх малолітньої дитини ОСОБА_1 розглянуто Комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. За результатами розгляду комісія прийшла до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з тим, що вони ухилилися від виховання та утримання дитини (висновок від 15 червня 2018 року).

20 грудня 2018 року співробітниками Управління патрульної поліції у місті Києві на вулиці було виявлено малолітнього ОСОБА_1 без супроводу дорослих та доставлено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), де дитина знаходиться по сьогоднішній день.

Заперечуючи проти позбавлення батьківських прав, відповідачі надали суду під час розгляду справи докази на підтвердження вчинених ними дій щодо врегулювання ситуації, а саме: договір про здійснення соціального супроводу від 12 лютого 2019 року № 15, укладений між ОСОБА_3 та Дніпровським районним в м. Києві центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, метою якого є надання соціально-психологічної підтримки сім`ї та підвищення виховного потенціалу матері шляхом надання комплексу соціальних послуг; довідку Дніпровського районного в м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 21 лютого 2019 року про надання психологом Центру відповідачам консультацій щодо покращення психоемоційного стану та пошуку шляхів налагодження взаємовідносин з дитиною; довідку Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 14 червня 2019 року про прийняття 14 травня 2019 року рішення про закриття справи соціального супроводу у зв`язку з закінченням терміну дії договору; інформацію Дніпровського районного в м. Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді про результати роботи з клієнткою від 12 червня 2019 року № 20; акт візиту від 11 листопада 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_1 проживає переважно з батьком та бабусею, вихованням та доглядом за дитиною здійснює переважно батько, шкідливі звички у батьків відсутні; акт від 22 лютого 2017 року № 155 оцінки потреб дитини та сім`ї, складений за місцем проживання ОСОБА_1 , відповідно до якого у дитини забезпечено базові потреби, все необхідне в наявності, батьки належним чином займаються вихованням та доглядом за сином; довідку про доходи від 14 січня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_3 працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Новус Україна» на посаді касира торгівельного залу, загальна сума нарахувань за період з липня по грудень 2018 року становить суму у розмірі 59 336,58 грн.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 01 листопада 2019 року, складеним відділом захисту прав дітей ССДС ДРДА за місцем проживання батька дитини, відповідача у справі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), умови для проживання в квартирі для дитини не створені.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 06 листопада 2019 року, складеного спеціалістами ССДС Деснянської РДА у м. Києві за місцем реєстрації матері дитини ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , будучи зареєстрованою за цією адресою, фактично протягом останнього року за нею не проживає.

Батьки малолітнього на час поміщення його до реабілітаційного центру в 2018 році, перебували у шлюбі, протягом останніх семи років фактично проживали окремо, не визначивши при цьому в офіційному порядку місце проживання дитини, виходили лише з усної домовленості щодо проживання малолітнього разом з батьком.

У суді першої інстанції заслухана думка малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що він зробив висновки щодо своєї поведінки. Заперечував проти позбавлення батьківських прав.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України (у редакції станом на дату прийняття оскаржуваної постанови) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Ухвалюючи рішення про відібрання малолітньої дитини від відповідачів без позбавлення батьківських прав, апеляційний суд виходив із доведеності позивачем факту неналежного піклування про малолітню дитину, що створює загрозу для її життя і здоров`я, ухилення від виконання батьками своїх обов`язків із виховання дитини, урахувавши конкретні обставини справи, а саме: потрапляння малолітньої дитини до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) у зв`язку з виявленням її на вулиці без супроводу дорослих, перебування малолітнього ОСОБА_1 в занедбаному стані, не відвідування ним школи з початку ІІ семестру 2017-2018 начального року без поважних причин (це свідчить про неналежне виховання дитини, оскільки неотримання відповідних знань та навичок зумовлює відставання дитини у розвитку), не проходження батьком дитини ОСОБА_2 рекомендованої програми «Школа відповідального батьківства» та програми «Сенс» від алкогольної залежності, відсутність офіційного працевлаштування батька дитини чи доказів його можливості матеріального забезпечення дитини у випадку продовження проживання сина разом з ним після залишення реабілітаційного центру, відсутність належних умов для проживання дитини згідно з актами обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не проживання дитини із матір`ю та відсутність доказів з боку ОСОБА_3 про створення нею належних умов для проживання разом із сином удвох чи у колі родини, відсутність заінтересованості батьків у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини чи бажання налагодити відносини із сином. Як наслідок - зазначене у комплексі свідчить про те, що повернення малолітнього ОСОБА_1 має фактично відбутися в середовище, в якому він перебував, а це нівелює всі зміни та досягнення, які мали місце в його житті за час перебування в реабілітаційному центрі. За відсутності змін у житті відповідачів, зазначених вище, залишення дитини разом з ними є небезпечним для його здоров`я та виховання.

Зазначене спростовує посилання в касаційній скарзі на те, що висновок апеляційного суду про наявність підстав для відібрання дитини від батьків ґрунтується на припущеннях, що є порушенням частини шостої статті 81 ЦПК України. При цьому відповідачі не зазначають про наявність будь-яких поважних перешкод для виконання ними своїх батьківських обов`язків.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Апеляційний суд ухвалив відібрати дитину від батьків без позбавлення її батьківських прав з передачею дитини органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, для її подальшого влаштування.

Тобто, на позивача покладено обов`язок по подальшому влаштуванню дитини і питання щодо влаштування дитини має вирішуватись безпосередньо позивачем після набрання судовим рішенням законної сили.

Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про відібрання дитини, оскільки така міра відповідає найкращим інтересам дитини, на чому також правильно наполягав суд апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції, задовольнивши позов частково, вирішив спір по суті у межах позовних вимог, пред`явлених позивачем, який серед іншого просив передати органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для його подальшого влаштування.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд взяв до уваги акт обстеження умов проживання від 01 листопада 2019 року, що не досліджувався судом першої інстанції, відхиляються, оскільки таке обстеження умов проживання дитини здійснювалось з метою забезпечення її інтересів, при цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не зобов`язував батька дитини пройти програму «Школа відповідального батьківства» та програму «Сенс» від алкогольної залежності, а лише рекомендував її пройти, відхиляються, оскільки зазначене у сукупності з іншими доказами у справі свідчить про стійку поведінку ОСОБА_2 по відношенню до своїх батьківських обов`язків та небажання приводити до ладу свій стан, в якому він здатний повноцінно виконувати їх належним чином.

Судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначено, що, незважаючи на роз`яснення суду, відповідачі не надали доказів врегулювання подружжям питань щодо визначення місця проживання дитини разом з одним із батьків на час розгляду справи у суді, несення ними певних витрат по утриманню дитини, а також обов`язку надання допомоги одним з подружжя.

За умов підтвердженого нехтування відповідачами та самоусунення від виконання батьківських обов`язків, що підтверджується матеріалами справи, посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не мав права вимагати від батьків подачі заяви до органу опіки та піклування або до суду заяв, з приводу визначення місця проживання дитини з кимось з них, не приймаються.

Доводи касаційної скарги про те, що надані відповідачами до суду докази свідчать про відсутність ознак абсолютного нехтування ними своїми батьківськими обов`язками та їх повного самоусунення від їх виконання, а також те, що у постанові апеляційного суду не зазначено, що сім`я Шатних є особливо непридатною або явно неблагополучною для знаходження в ній малолітнього ОСОБА_1 , не вмотивована необхідність захистити дитину від небезпеки шляхом відібрання її від батьків, посилаючись на конкретну небезпеку, яка існує, відхиляються, оскільки спростовуються матеріалами справи, апеляційним судом у мотивувальній частині постанови, в якій міститься посилання на пункт 2 частини першої статті 164, статтю 170 СК України, зазначено підстави, з яких вона прийнята, а для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для її життя, здоров`я або лише для її морального виховання.

Окрім цього, у висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 13 червня 2018 року № 8) від 15 червня 2018 року, що міститься в матеріалах справи, зазначено, що спеціалісти Служби у справах дітей неодноразово з батьками малолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проводили роз`яснення щодо неналежного виконання батьківських обов`язків, та забезпечення інтересів дитини, але позитивного результату не отримано.

Доводи касаційної скарги про те, що не була врахована думка дитини, яка заперечувала проти позбавлення батьківських прав, відхиляються, оскільки згідно з частиною третьою статті 170 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, якими керувався суд апеляційної інстанції при прийнятті своєї постанови.

Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд порушив права дитини, регламентовані Декларацією з прав дитини, та розлучив її з матір`ю, не приймаються, враховуючи наступне.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Отже, такі доводи касаційної скарги є безпідставними.

Оскільки відібрання дитини у відповідачів є виправданим і пропорційним, здійснено для захисту життя та здоров`я дитини, тому що цього потребували її інтереси, що відповідає цілям, зазначеним у частині другій статті 8 Конвенції про права дитини, інші доводи касаційної скарги відхиляються та зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд, за заявою батьків, може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд саме керується інтересами дитини (частина третя статті 170 СК України).

Щодо стягнення аліментів

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину (частина четверта статі 170 СК України).

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом апеляційної інстанції, який виходив виключно із інтересів дитини, під час вирішення позовних вимог про стягнення аліментів враховано усі істотні обставини, що могли вплинути на визначення розміру аліментів, застосовано Закон України «Про прожитковий мінімум» та обґрунтовано визначено розмір аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», починаючи з 09 серпня 2018 року, та до досягнення дитиною повноліття.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням вищезазначених вимог закону, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 .

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

ЄСПЛ вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23). Оскаржувана постанова зазначеним вимогам відповідає.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик