ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2007/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Харченко А.М., по цивільній справі № 643/14849/18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного облікуОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.11.2017 р. № 787 вона є наймачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач по справі, колишній чоловік позивача ОСОБА_2 , зареєстрований в квартирі з 29.07.1988 р., але фактично не проживає у вказаній квартирі з 1993 року і по теперішній час з моменту розірвання шлюбу.

Зазначила, що відповідач у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, його особистих речей у ній немає, квартирою він не цікавиться.

На підставі викладеного, уточнивши свої позовні вимоги 10 грудня 2018 року, 29 травня 2019 року ОСОБА_1 остаточно просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Знято ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому вказала на те, що судом неповно з`ясовано обставини та порушено норми процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення незаконне, необґрунтоване, судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що позивачем при зверненні до суду не було надано відомостей, які б підтверджували, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі.

Вважає, що судом не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема щодо визнання ОСОБА_2 непрацездатною особою, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи ОСОБА_2 та відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру.

Вказала, що судом не було взято до уваги відсутність доказів щодо відсутності звернень з питань перешкоджання або чинення перешкод в проживанні в спірній квартирі.

Посилалась на те, що судом першої інстанції не було викликано відповідача через оголошення як того вимагає п. 15.15 Перехідних положень ЦПК України.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували право користування спірною квартирою, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Харкова, зокрема не надано договору найму жилого приміщення.

Зазначив, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» - позивачем не надано інформації щодо місцезнаходження чи місця роботи відповідача, відсутні відомості знаходження відповідача на стаціонарному лікуванні або перебуванні в місцях позбавлення волі, перебування за кордоном. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач добровільно покинув квартиру.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду (відповідач через оголошення на сайті судової влади), що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам заочне рішення суду першої інстанції відповідає.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Положення ст. ст. 41, 47 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, в тому числі на житло. Право приватної власності є непорушним.

Крім того, суд також має застосовувати національне законодавство у відповідності до гарантій міжнародного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

Судом встановлено, що спірна однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 16,8 кв.м, знаходиться у комунальній власності.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.11.2017 № 787 Про виключення житлової площі з числа службової та визнання наймачами їх мешканців, зазначена житлова площа виключена з числа службової підприємств, організацій та установ та її наймачем визначена ОСОБА_1 , зі складом сім`ї 3 особи ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 чоловік; ОСОБА_4 дочка (а.с.8-9).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка по склад сім`ї), зазначені особи зареєстровані в спірній квартирі (а.с.4).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний 03 листопада 1993 року, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.12).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що мешкає в квартирі АДРЕСА_3 . З ОСОБА_6 знайомі з 1988 року, є сусідами. З 1990 року в однокімнатній квартирі мешкала ОСОБА_6 з дочкою та чоловіком. В квартирі сусідів свідок буває, але з 90-х років чоловіка ОСОБА_7 та його особистих речей не бачила та де він мешкає на цей час свідку не відомо.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що вважав доведеним, що відповідач втратив право користування жилою площею за адресою реєстрації, тому що не проживає в квартирі понад встановленого строку без поважних причин, що підтверджується наданими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За правилом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Нормою ст. 72 ЖК УРСР передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, позивач відповідно до вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язаний у цій справі довести відсутність відповідача без поважних причин у житловому приміщенні за адресою мешкання безперервно протягом шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що факт відсутності відповідача не підтверджується письмовими доказами, і тому показання свідків не є достатніми доказами, за їх безпідставністю.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.11.2017 № 787 Про виключення житлової площі з числа службової та визнання наймачами їх мешканців, зазначена житлова площа виключена з числа службової підприємств, організацій та установ та її наймачем визначена ОСОБА_1 , зі складом сім`ї 3 особи ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 чоловік; ОСОБА_4 дочка.

З огляду на це, з урахуванням наданих до суду доказів, допиту свідка, які узгоджуються з письмовими доказами, за відсутності доказів іншого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що відповідач без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації. Наведені з цього приводу доводи скарги стосовно необхідності перевірки додаткових доказів належним чином не обґрунтовані, що з урахуванням не спростованих вищевказаних доказів, є підставою для відхилення цих доводів скарги судом апеляційної інстанції.

Всупереч передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку апелянт не спростував належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами висновки суду першої інстанції стосовно тривалого, більше шести місяців відсутності без поважних причин відповідача та не надав своїх доказів про наявність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Посилання в доводах скарги про необхідність доведення позивачем відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру або чинення перешкод в проживанні є безпідставним, оскільки не відповідає нормам ст.ст, 71, 72 ЖК УРСР.

Посилання в доводах скарги на порушення судом передбаченого ст. 47 Конституції України права на житло також є безпідставним, у справі відсутні докази про те, що у відповідача на день ухвалення оскарженого рішення на протязі тривалого часу існували перешкоди для користування житлом.

У справі відсутні докази, що позивач порушив права відповідача на проживання, апелянтом таких доказів до суду апеляційної інстанції також не надано.

Частиною 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що суд першої інстанції викликав відповідача, місцезнаходження якого не відоме, що є порушенням визначеного ч. 11 ст. 128 ЦПК України порядку виклику відповідача. Однак, оскільки такі доводи за змістом п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України мають юридичне значення лише якщо вони стосуються автора апеляційної скарги, що у даному випадку не відповідає дійсності, тому таке процесуальне порушення має формальний характер та інтересів апелянта не стосується, а тому не може бути підставою для скасування законного за своїм змістом рішення.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду, однак належними і допустимими доказами ці доводи не підтверджені. Як правильно встановив суд, відповідач вже тривалий час, більше двадцяти років, відсутній за місцем свого проживання, докази про те, що він підтримує зв`язок з вищевказаним житлом, або він в ньому зацікавлений матеріали справи не містять, не було надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргуХарківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський