Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 554/2754/19

провадження № 61-4872 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лиманське»,

третя особа - директор товариства з обмеженою відповідальністю «Лиманське» ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лиманське» (далі - ТОВ «Лиманське»), третя особа - директор ТОВ «Лиманське» ОСОБА_3, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2009 року вона була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера ТОВ «Лиманське».

Наказом директора ТОВ «Лиманське» ОСОБА_3 від 27 квітня 2018 року № 9 її звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, останнім їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Відповідно до довідки ТОВ «Лиманське» від 01 серпня 2018 року № 39 за період з 01 липня 2009 року по 31 липня 2018 року їй була нарахована, але не виплачена заробітні плата у розмірі 407 525 грн. Роботодавець відмовився виплачувати їй заборгованість по заробітній платі, оскільки у нього були відсутні кошти.

Вищевказаними протиправними діями відповідача порушено її трудові права, оскільки не виплачено їй заборгованість по заробітній платі, що суперечить положенням частини першої статті 115 КЗпП України.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 407 525 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 620 870 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2019 року у складі судді Материнко М.О. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Лиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у загальному розмірі 407 525 грн. Стягнуто з ТОВ «Лиманське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 620 870 грн. Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення розміру заробітної плати за один місяць у сумі 7 446 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт виплати позивачці заробітної плати, у тому числі платіжними дорученнями, видатковими відомостями, видатковими касовими ордерами, оформленими відповідно до вимог закону. Відомості про прийом-передачу фінансових документів у ТОВ «Лиманське» відсутні. Показаннями свідка ОСОБА_2 , яка працювала у товаристві на посаді головного бухгалтера й була звільнена у 2009 році, підтверджено, що довідка ТОВ «Лиманське» від 01 серпня 2018 року № 39 про наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачкою підписана, скріплена печаткою товариства особисто директором ТОВ «Лиманське»- ОСОБА_3 , а тому її показання, що позивачка заробітну плату отримувала, безпідставні.

Ураховуючи викладене, у порушення вимог статті 115 КЗпП України заробітна плата ОСОБА_1 не була виплачена відповідачем своєчасно та у повному обсязі, у зв`язку із чим на день звільнення останньої існувала заборгованість по заробітній платі, яку у день звільнення не виплачено. Таким чином, на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого розраховано згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Лиманське» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лиманське» понесені судові витрати у розмірі 19 407,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 7 227,12 грн. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ТОВ «Лиманське» у межах суми заборгованості 1 028 395 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач заперечував видачу директором ТОВ «Лиманське» довідки від 01 серпня 2018 року № 39 про заборгованість по заробітній платі, оскільки у цей період ОСОБА_3 перебувала у відрядженні. Позивачкою оригінал зазначеної довідки до суду не надано. Відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою, у тому числі не зазначено, за який саме місяць, за який рік не виплачена заробітна плата. Позивачка була звільнена з роботи 27 квітня 2018 року, проте у вищевказаній ксерокопії довідки період заборгованості вказано станом на 31 липня 2018 року.

Зазначений у довідці загальний розмір заборгованості по заробітній платі повинен складатися із сум щомісячних недоплат, чи її невиплат, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити обставини, в якому саме місяці зі спірного періоду заборгованості позивачка не отримала, чи недоотримала заробітну плату і в якому саме розмірі. Не встановлено відомості щодо розміру щомісячної заробітної плати позивачки у період заборгованості, який складає понад 9 років.

На підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою відповідач надав звіти форми № 1ДФ за 2012-2018 роки, в яких відображено виплату заробітної плати, у тому числі ОСОБА_1 за відповідним ідентифікаційним номером платника податків від 08 жовтня 2006 року, що свідчить про відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачкою. У пункті 3.5.1.7. копії акту про результати планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства від 10 червня 2013 року у складі комісії державних податкових ревізорів-інспекторів відділу податкового контролю, інспекторів податкової служби Полтавської міської державної податкової інспекції, проведеної за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2013 року, вказано, що порівнянням загальної суми виплаченої заробітної плати та сплаченого податку по відомостях виплати заробітної плати за відомостями, поданими у довідці форми 1ДФ розбіжностей не встановлено, що також підтверджує відсутність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачкою.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка, подаючи одинадцять позовів до суду (з урахуванням цього, який є предметом розгляду) з аналогічним предметом та з аналогічних підстав у період з лютого 2019 року, з 25 по 29 березня 2019 року, які або визнані неподаними або залишені без розгляду за її заявою, допустила зловживання процесуальними правами, а саме вчинила маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями. Суд першої інстанції не звернув на це уваги, унаслідок чого безпідставно не застосував вимоги частини третьої статті 44 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 554/2754/19 з Октябрського районного суду м. Полтави.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що факт виплати позивачці заробітної плати належними доказами не підтверджено, у тому числі платіжними дорученнями, видатковими відомостями, касовими ордерами, а звітність форми 1-ДФ підтверджує лише факт нарахування, але не виплати заробітної плати.

Апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 359/4100/16-ц, провадження № 61-1317 св 18.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що доведення відсутності винних дій покладається саме на роботодавця. ТОВ «Лиманське» не надало доказів фактичної виплати заробітної плати позивачці. Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 , як головний бухгалтер, подавала податкову звітність з інформацією про відсутність заборгованості по виплаті заробітної плати, є безпідставними, оскільки позивачка робила це під тиском директора ТОВ «Лиманське» - ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявними у справі доказами не спростовується вина відповідача, як роботодавця, у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачці.

Доводи особи, яка подала відзив

У червні 2020 року ТОВ «Лиманське» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Відповідач заперечував видачу директором ТОВ «Лиманське» довідки від 01 серпня 2018 року № 39позивачці, вважав її підробленою, тому просив суд перше інстанції призначити проведення судової почеркознавчої експертизи її оригіналу, яка нібито знаходиться у позивачки, проте судом було відмовлено у призначенні експертизи. У ТОВ «Лиманське» відсутня заборгованість перед позивачкою по виплаті заробітної плати.

Позивачкою було подано до суду першої інстанції одинадцять аналогічних позовів, з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, що свідчить про зловживання нею процесуальними правами, маніпулюючи автоматизованим розподілом справ.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 липня 2009 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера у ТОВ «Лиманське».

Наказом директора ТОВ «Лиманське» ОСОБА_3 від 27 квітня 2018 року № 9 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин.

Згідно з ксерокопією довідки ТОВ «Лиманське» від 01 серпня 2018 року № 39 за період з 01 липня 2009 року по 31 липня 2018 року ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 407 525 грн (а.с. 7, т. 1).

Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивачки нарахованої, але не виплаченої заборгованості по заробітній платі за період з 01 липня 2009 року по 31 липня 2018 року у розмірі 407 525 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 620 870 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 3.3. Податкового розрахунку сум доходу у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у наданих відповідачем звітах форми № 1ДФ за 2012-2018 роки відображено саме виплачену заробітну плату, у тому числі ОСОБА_1 за відповідним ідентифікаційним номером платника податків (а.с.122-172, т. 1).

У пункті 3.5.1.7. копії акту про результати планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства від 10 червня 2013 року у складі комісії державних податкових ревізорів-інспекторів відділу податкового контролю, інспекторів податкової служби Полтавської міської державної податкової інспекції, проведеної за період з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2013 року, вказано, що порівнянням загальної суми виплаченої заробітної плати та сплаченого податку по відомостях виплати заробітної плати за відомостями, поданими у довідці форми № 1ДФ розбіжностей не встановлено (а.с. 98-120, т. 1).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказані звіти форми № 1ДФ, копія акту про результати планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства від 10 червня 2013 року у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами свідчать про відсутність заборгованості по заробітній платі ТОВ «Лиманське» перед ОСОБА_1 .

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка була звільнена з роботи 27 квітня 2018 року, проте у ксерокопії довідки від 01 серпня 2018 року № 39, підписання якої заперечував відповідач, період заборгованості зазначено по 31 липня 2018 року. Крім того, вказаний у вищезазначеній довідці загальний розмір заборгованості по заробітній платі повинен складатися із сум щомісячних недоплат чи її невиплат, тобто відсутні докази на підтвердження інформації, в якому саме місяці зі спірного періоду, який складає понад 9 років, позивачка не отримала чи недоотримала заробітну плату, і в якому саме розмірі.

Верховний Суд звертає увагу й на те, що довідка про заборгованість по заробітній платі не зареєстрована у ТОВ «Лиманське», позивачка її оригінал не надала, у зв`язку з чим районний суд ухвалою від 18 вересня 2019 року відмовив у призначенні експертизи.

Посилання касаційної скарги на те, що звітність форми 1-ДФ підтверджує лише факт нарахування, але не виплати заробітної плати, на увагу не заслуговують, оскільки згідно з пунктом 3.3. Податкового розрахунку сум доходу у звітності форми 1-ДФ у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображено саме суму фактично виплаченого доходу позивачці, як платнику податку, відповідачем, як податковим агентом.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 359/4100/16-ц, провадження № 61-1317 св 18, на увагу не заслуговують, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Посилання касаційної скарги на те, що ТОВ «Лиманське» не надало доказів фактичної виплати заробітної плати позивачці за спірний період, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються вищевказаними встановленими апеляційним судом обставинами та оціненими ним у сукупності та взаємозв`язку доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 , як головний бухгалтер, подавала податкову звітність з інформацією про відсутність заборгованості по виплаті заробітної плати під тиском директора ТОВ «Лиманське» ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки відповідними доказами не підтверджені, що є процесуальним обов`язком ОСОБА_1 (статті 12, 81 ЦПК України).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Апеляційний суд вірно стягнув з позивачки судовий збір за позовну вимогу та апеляційну скаргу, так як на вимогу останньої про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) не поширюється пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301 гс 18.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк