Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7227/18 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/7227/18 за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №7 про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №7 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування вимог якого вказав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та 30 червня 2018 року через неналежне утримання будинку, споруд та прибудинкової території Міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством №7 сталося залиття його квартири. Вказав, що 02.07.2018 комісією МК ВЖРЕП №7 було складено акт про залиття, в якому вказано, що затоплення квартири відбулося 30.06.2018 по причині аварійної ситуації (затору зливової каналізаційної мережі внаслідок навмисного засунення в трубу пластикової пляшки невідомими особами). Зазначив, що згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 12.11.2018 вартість завданого матеріального збитку становить 70 874, 60 грн, при цьому вартість відновлювального ремонту 91 784, 00 грн. Посилався на те, що внаслідок винних дій відповідача, йому завдано моральної шкоди, оскільки він перебував у стані постійного стресу після побачених наслідків залиття квартири, яка стала на певний час непридатною для проживання, у зв`язку із чим він був вимушений протягом кількох місяців просити притулку у знайомих, що призвело до прикладення додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача, змушений був звернутися до суду, що потребує матеріальних та емоційних затрат, а тому негативно впливає на стан його здоров`я. Виходячи із наведеного, просив стягнути із відповідача на свою користь 70 874, 60 грн матеріальної шкоди, 10 000 грн моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №7 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 70 874, 60 грн., на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 3000 грн, вирішено питання судових витрат. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Міське комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №7, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вини у діях відповідача щодо залиття квартири позивача немає, оскільки таке залиття сталося внаслідок незаконних дій третіх осіб. Вказує, що відсутність запису щодо відповідальності експерта за надання завідомо неправдивого висновку ставить під сумнів правдивість даних, викладених у експертному дослідженні №669/09/2018 від 12.11.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що вина відповідача, зокрема, підтверджена показами двох свідків та наявними у справі доказами. Наголошує на тому, що належних та допустимих доказів на спростування вини у заподіянні шкоди відповідачем не надано. Водночас відповідач підтверджує свій обов`язок здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень, своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо зимовий період, утримувати в належному технічному стані , здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, своєчасно проводити роботи з усунення неполадок тощо. Заперечує доводи апеляційної скарги щодо неправдивості висновку експерта щодо встановлення вартості нанесеного матеріального збитку.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Поліщук Ю.В. доводи апеляційної скарги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Позивач та його представник адвокат Абасов І.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному в рішенні суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , де він проживає та адреса якої є його зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.06.1996 р. та відміткою у його паспорті (т.1а. с. 12, 13).

02.09.2014 між ОСОБА_1 та міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством №7 укладено договір №1157 про надання послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій, відповідно до пункту 1.1. якого його предметом є забезпечення Підприємством № 7 надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку по АДРЕСА_3 (т.1 а. с. 11).

Сторонами не заперечувалось, що зазначений договір діяв на момент виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що міське комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №7 є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , на нього покладено обов`язки з забезпечення належного утримання та ремонту спільного майна багатоквартирного будинку по АДРЕСА_4 , прибудинкової території цього будинку та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб співвласників будинку, що узгоджується з п. 14 ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Судом також встановлено, що 15.06.2018 комісією у складі працівників Підприємства № 7 - майстра ОСОБА_2 та покрівельника ОСОБА_3 складено акт, який затверджено директором МК ВЖРЕП №7 ОСОБА_4 , про те, що за заявою ОСОБА_5 15.06.2018 р. була обстежена квартира АДРЕСА_5 , з приводу затоплення, затоплення відбулось внаслідок затору зливової (дощової) мережі, що зумовило затікання з покрівлі будинку під час сильного зливового дощу 14.06.2018 р. Акт містить опис пошкоджень в квартирі (т.1а. с. 120).

В акті від 02.07.2018 р., складеного комісією у складі працівників Підприємства № 7- головного інженера ОСОБА_6 та майстра ОСОБА_2 , вказано, що, зокрема, при обстеженні 02.07.2018 р. квартири АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_1 , на предмет затоплення, було виявлено залиття приміщень квартири та пошкодження майна (з детальним описом), затоплення відбулось 30.06.2018 р. по причині аварійної ситуації (затору зливової каналізації мережі внаслідок навмисного засунення в трубу пластикової пляшки невідомими особами) (т.1а с. 16).

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 16 та 17 липня 2018 року звертався до звертався МК ВЖРЕП №7 по питанню відшкодування матеріальної шкоди, яка виникла внаслідок затоплення, на що Підприємство повідомило заявника 17.07.2018 за №443, що відшкодувати шкоду немає змоги (т.1 а.с.17). При цьому ОСОБА_1 , за своїми підрахунками, просив відшкодувати йому 27 078грн (т.1 а.с.20-22).

Із відповіді МК ВЖРЕП №7 від 17.07.2018 за №443 вбачається, що підприємство не заперечувало свою вину у заподіянні шкоди, а посилалось лише на те, що немає змоги відшкодувати шкоду.

Для з`ясування обставин залиття квартири позивача, наявності чи відсутності вини відповідача судом першої інстанції були допитані свідки.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 пояснили, що вини живуть на 4-му поверсі, у кв. АДРЕСА_5 ОСОБА_1 знаходиться поверхом вище. Внаслідок зливного дощу, який був 14.06.2018 та 30.06.2018 затопило квартиру ОСОБА_1 , з під дверей якої лилась вода, та їх квартиру, що розміщена поверхом нижче. Зазначили, що після дощу 14.06.2018 працівники відповідача очищували дах та зливні труби, проте робота була виконана неякісно, оскільки 30.06.2018 квартири знову затопило. Зазначили, що працівники МК ВЖРЕП №7 після другого очищення даху виявили у зливній трубі пластикову пляшку, яку не побачили першого разу.

Працівники МК ВЖРЕП №7 майстер ОСОБА_2 та головний інженер ОСОБА_6 , допитані судом першої інстанції як свідки, пояснили, що затоплення квартири сталося внаслідок потрапляння у зливну трубу зім`ятої пластикової пляшки. Вважають, що пляшка була засунута кимось умисно, оскільки отвір труби був завузький і навіть деформована пляшка не могла туди потрапити. Свідки також пояснили, що плановий огляд будинку проводиться весною та восени, раніше зауважень не було. Решітки на зливній трубі не було, її було встановлено уже після затоплення. Вихід на дах будинку є в другому, шостому та десятому під`їздах, всі вони закриті, ключі знаходяться у мешканців.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що МК ВЖРЕП №7 зобов`язано забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 та його прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зокрема, забезпечити, щоб внутрішні водостоки з даху цього будинку безперебійно відводили дощові і талі води, а ОСОБА_1 має право одержувати від Підприємства своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги. Однак відповідач свого обов`язку не виконав, чим порушив права позивача, внаслідок чого двічі сталось затоплення належної позивачу квартири АДРЕСА_2 , що призвело до її пошкодження.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано послався на п. 14 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких управитель багатоквартирного будинку - фізична особа-підприємець або юридична особа-суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

МК ВЖРЕП №7 є управителем багатоквартирного будинку по АДРЕСА_4 , на нього покладено обов`язки з забезпечення належного утримання та ремонту спільного майна цього багатоквартирного будинку, його прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб співвласників будинку.

Пунктом 3.2.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. № 76 (Правила), передбачено, що вхідні двері або люки (для горищних приміщень із запасними, напірними і розширювальними баками) виходу на покрівлю повинні бути утеплені, обладнані ущільнювальними прокладками, завжди замкнені (один комплект ключів зберігається в чергового диспетчера ОДС або кімнаті техніка - майстра виконавця послуг, а другий - у консьєржа чи двірника), про що робиться відповідний напис на люку чи дверях. Вхід у горищне приміщення і на дах дозволяється тільки працівникам виконавця послуг, безпосередньо відповідальним за технічний нагляд, і тим, котрі виконують ремонтні роботи, а також працівникам експлуатаційних організацій, обладнання яких розміщене на даху й у горищному приміщенні.

Отже, посилаючись на те, що пластикова пляшка потрапила до зливної мережі через дії третіх осіб, відповідач по суті вказує, що саме він не належно виконав покладений на нього обов`язок щодо забезпечення замкнення виходів на покрівлю будинку по АДРЕСА_4 . Судом першої інстанції встановлено, що мешканці будинку після затоплення безперешкодно потрапили на покрівлю будинку, а отже вхід у горищне приміщення і на дах був вільним, що свідчить про порушення відповідачем п.3.2.5. Правил.

Окрім того встановлено, що решітка на зливній трубі також була відсутня.

Згідно з частиною 1 п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, встановив факт залиття квартири позивача з вини відповідача, причину залиття, врахував, що відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні шкоди, у зв`язку з чим зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири позивача, яку визначив на підставі експертного дослідження від 12.11.2018 р. № 669/09/2018 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження (з додатками), складеним судовим експертом ОСОБА_8 у розмірі 70 874,60грн.(а. с. 23 - 55).

Проте, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що відсутність відповідальності експерта за надання завідомо неправдивого висновку ставить під глибокий сумнів правдивість даних, викладених у експертному дослідженні. Окрім того відповідач вважав, що експертом ОСОБА_8 в розрахунок матеріального збитку включено майже всю площу квартири АДРЕСА_2 та без належного встановлення рівня фізичного зносу елементів оздоблення та покриттів.

У зв`язку з цим відповідачем було заявлено клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, яке було задоволено апеляційним судом.

Згідно висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи № 913/05.20 від 05.06.2020 року вартість ремонтно-будівельних робіт (матеріального збитку), проведення яких необхідне для усунення пошкоджень квартири АДРЕСА_2 , що виникли внаслідок залиття її водою 30.06.2018 на день проведення дослідження складає 70 100грн (т.2 а.с.2-8).

З огляду на те, що по справі проведено судову будівельно-технічну експертизу колегія суддів вважає за необхідне при стягненні матеріальної шкоди врахувати саме її висновки, оскільки експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України, а не висновок експертного дослідження, який міститься в матеріалах справи, хоча різниця у визначенні суми матеріального збитку у експертному дослідженні та висновку експерта є незначною.

За таких обставин рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні, а сума матеріального збитку зменшенню з 70 874,60грн до 70 100грн.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції врахував обставини і характер заподіяння шкоди, відмову відповідача добровільно відшкодувати збитки, тривалість моральних страждань позивача внаслідок залиття квартири і пошкодження майна, вимушених змін у життєвих відносинах та визначив розмір моральної шкоди в сумі 3000 грн. З таким розміром відшкодування погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що вина відповідача у залитті квартири відсутня, є безпідставними, оскільки спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Суд першої інстанції у своєму рішенні надав детальну оцінку запереченням відповідача, яка відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, а тому дублювати ще раз висновки суду як першої так і апеляційної інстанції на спростування доводів апеляційної скарги не є доцільним.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та підлягає, в незміненій його частині щодо розміру матеріальної шкоди, залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №7 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2020 року змінити, зменшити розмір відшкодування матеріальної шкоди з 70 874,60 грн. до 70 100грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.07.2020.

Головуючий Судді