"15" липня 2020 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 липня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної О.В., при секретарі Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . та визнати, ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира їй належить на підставі договору дарування серії ВАС НОМЕР_1 597904 від 21.12.2002 року, зареєстрованого 09.01.203 року за № В-16230. У квартирі також зареєстрований колишній чоловік позивачки, який не є власником квартири, при тому останній виїхав більше ніж рік тому, але з реєстраційного обліку в ній не знявся. На підтвердження факту непроживання відповідача за вказаною адресою позивачем надано Акти про непроживання. Оскільки відповідач більше року не користується житловим приміщенням, комунальні послуги не сплачує, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника квартири, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 року було відкрите провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі щляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду.

Відповідачем в установлений ч. 7 ст.178ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №209881626.

Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач ОСОБА_3 зареєстрований також у вказаній квартирі.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 05.03.2019 року.

Встановлено, що ще до розірвання шлюбу - в лютому 2019 року відповідач залишив спірне приміщення і з тих пір в квартирі не проживає.

Даний факт, крім актів про непроживання від 11.10.2019 р., 15.01.2020р., 08.05.2020 р., підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які пояснили, що ОСОБА_3 в лютому 2019 року залишив квартиру і в даний час у нього нова сім`я.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого прававласності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядженнясвоїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК Українита ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

У даній справі відповідач вселився у спірну квартиру у якості члена сім`ї власника житлового приміщення і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язані, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні та наявність у відповідача іншого місця проживання, де він проживає з моменту виїзду із спірної квартири, а також та обставина, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом, є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки його реєстрація в належній ОСОБА_1 квартирі порушує її право на користування та розпорядження власністю.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,263-265, 268, 280-282, ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму сплаченого судового збору в розмірі 804,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної чинності, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складлено 15.07.2020 року.

Суддя О.В. Бородіна