Постанова

Іменем України

03 липня 2020 року

місто Київ

справа № 461/4291/16-ц

провадження № 61-12319св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Давидова Наталія Іванівна,

треті особи - Львівське комунальне підприємство «Снопківське», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року у складі судді Государського А. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради

(далі - ГРА ЛМР) звернулася до суду з позовом про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову посилалася на те, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у віданні Львівської міської ради, у обслуговуванні Львівського комунального підприємства «Снопківське»

(далі - ЛКП «Снопківське»), підвальні приміщення будинку АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності усім мешканцям будинку.

Згідно з договором купівлі-продажу зазначене нежитлове приміщення, загальною площею 17, 0 кв. м, перебуває у власності ОСОБА_2 У 2015 році ЛКП «Снопківське» провело інвентаризацію підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 , складено акт, підписаний його директором, в якому зазначено, що підвальне приміщення, зазначене у технічній документації під літерою II, площею 19, 6 кв. м, входить до складу нежитлового приміщення V - 17, 0 кв. м.

Листом від 10 червня 2015 року № 2197 до реєстраційної служби директор ЛКП «Снопківське» вимагав внести зміни у відомості про право власності на спірне нежитлове приміщення з огляду на помилкове неврахування під час приватизації нежитлового приміщення V - 17, 0 кв. м - нежитлового приміщення II 19, 6 кв. м, загальною площею 36, 6 кв. м, та з проханням внести зміни у право власності на зазначене нежитлове приміщення. На переконання позивача, цей лист був підставою для незаконної реєстрації права власності на нежитлове приміщення II 19, 6 кв. м, загальною площею 19, 6 кв. м, разом з придбаним нежитловим приміщенням V - 17, 0 кв. м, загальна площа яких становить 36, 6 кв. м. Крім того, 28 серпня 2015 року приватним нотаріусом Давидовою Н. І. внесено запис про право власності № 10965945 щодо спірного нежитлового приміщення, площею 36, 6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач ОСОБА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим, таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року, у позові відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивачем не доведено, яке належне йому право порушено діями відповідачів, оскільки будинок АДРЕСА_1 перебуває у віданні Львівської міської ради та на обслуговуванні ЛКП «Снопківське», а спірне приміщення, як про це зазначає позивач у позовній заяві, належить на праві спільної сумісної власності усім мешканцям будинку, які не уповноважували ГРА ЛМР звертатися до суду в їх інтересах.

Також суд зазначив, що в обґрунтування вимоги про скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомості позивач не навів посилання на норми матеріального права, якими обґрунтовано можливість скасування реєстрації права власності на зазначений об`єкт. Суд зробив висновок, що приватний нотаріус Давидова Н. І. під час посвідчення договору купівлі-продажу від 28 серпня 2015 року діяла відповідно до вимог закону, оскільки під час вчинення описаної нотаріальної дії вона використовувала інформацію щодо предмета договору та його опис, який був наявний в документах, наданих сторонами на підтвердження права власності на майно, та відображений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, позивач не надав доказів звернення до Реєстраційної служби у передбаченому законодавством порядку із заявою та відповідним переліком документів щодо скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ГРА ЛМР, не погодившись із судовими рішеннями, у січні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що підвальні приміщення будинку АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності усім мешканцям цього будинку, при цьому реалізація співвласниками своїх прав не може порушувати права інших співвласників. На переконання заявника, лист директора ЛКП «Снопківське» від 10 червня 2015 року № 2197 до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції з вимогою внести зміни у відомості про право власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 не міг слугувати підставою реєстрації права власності. Заявник не погоджується з висновком суду про те, що позивачем не доведено, яке належне йому право порушено діями відповідачів, оскільки згідно з Положенням про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради від 01 листопада 2017 року № 977, адміністрація здійснює контроль за утриманням будинків (квартир) і має право на звернення у встановленому порядку до судових органів з відповідними заявами з питань, що виникають у процесі здійснення наданих повноважень.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві третя особа ОСОБА_2 просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та безпідставності. Інші учасники відзиви не надали.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у січні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 36, 6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на зазначене нерухоме майно є договір купівлі-продажу, серія та номер 920, посвідчений 28 серпня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Давидовою Н. І., за умовами якого ОСОБА_4 продала покупцю ОСОБА_1 нежитлове приміщення цокольного поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення під індексом V, площею 17, 00 кв. м, під індексом ІІ, площею 19, 6 кв. м, загальною площею 36, 6 кв. м.

Судами також встановлено, що продавець ОСОБА_4 набула право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 серпня 2015 року, укладеного з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Н. І. Право власності продавцю за цим правочином належало на підставі договору купівлі-продажу від 25 серпня 2009 року, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 10 серпня 2015 року.

Зазначені правочини у встановленому законом порядку не оскаржувалися, не визнані судом недійсними.

10 червня 2015 року директором ЛКП «Снопківське» надіслано лист № 2197 до реєстраційної служби з вимогою внести зміни у відомості про право власності на спірне нежитлове приміщення з огляду на помилкове неврахування під час приватизації нежитлового приміщення V - 17, 0 кв. м - нежитлового приміщення II 19, 6 кв. м, загальною площею 36, 6 кв. м, та з проханням внести зміни у запис про право власності на зазначене нежитлове приміщення.

Доказів того, що позивач звертався до реєстратора із вимогою про скасування відповідних записів та що у подальшому було оскаржено дії реєстратора в порядку розділу VІІ Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» або в судовому порядку, суду не надано.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 368 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року

№ 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні й т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилом частини другої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, предметом позову є права на спірне підвальне приміщення, яке, як визнав позивач у позовній заяві, належить на праві спільної сумісної власності усім мешканцям будинку, які не уповноважували ГРА ЛМР звертатися до суду в їхніх інтересах.

Позивачем не доведено те, що (з урахуванням характеру та природи існуючих правовідносин, предмета та підстав позову) у нього виникло право на звернення із зазначеним позовом відповідно до змісту повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Таким чином, встановивши, що позивач не довів, яке саме належне йому право порушене, а також той факт, що співвласники приміщень житлового будинку на АДРЕСА_1 уповноважили ГРА ЛМР на здійснення представництва їхніх інтересів у зазначених правовідносин, суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Умовою задоволення позову у цивільному спорі є доведення існування права на позов у матеріально-правовому сенсі. Позивач, за загальним правилом, вправі звертатися до суду за захистом власного, належного йому права. Особи публічного права звертаються до суду з дотриманням вимог статті 19 Конституції України за умови обґрунтування, яке саме суб`єктивне цивільне право або публічно-правовий інтерес порушено діями відповідачів, а також, яким чином застосування способу захисту, про який йдеться у позовній заяві, приведе до відновлення порушеного права та/або інтересу.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідні повноваження надані позивачу Положенням про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради від 01 листопада 2017 року № 977, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до цього Положення завданням ГРА ЛМР є вжиття заходів щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо), однак предметом справи, що переглядається, не є вирішення питання щодо самовільного будівництва.

Крім того, як обґрунтовано звернули увагу суди першої та апеляційної інстанцій, позивач не навів норми матеріального права та фактичні підстави, за яких оспорюваний договір купівлі-продажу від 28 серпня 2015 року має бути визнаний недійсним, не доведено позивачем й те, що попередній договір купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року оспорювався та визнаний недійсним.

Верховним Судом враховано, що відповідно до доводів касаційної скарги та позовної заяви позивач фактично стверджує, що реєстратор не мав права вносити відповідні відомості про зміну права власності на підставі листа директора ЛКП «Снопківське» від 10 червня 2015 року № 2197 до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, однак відповідні дії реєстратора у встановленому законом порядку не оскаржував.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядав цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі доводів скарги, визначені правилом статті 400 ЦПК України. Верховний Суд в оцінці обґрунтованості та правомірності оскаржуваних рішень, ухвалених у справі, виходить з оцінки тих доводів, що наведені сторонами під час розгляду справи, а також доводів касаційної скарги, не визначаючи за можливе давати оцінки іншим міркуванням, що не були предметом вивчення судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

О. В. Ступак