Апеляційне провадження № 22-ц/824/7648/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 357/13726/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене 4 березня 2020 року у приміщенні суду під головуванням судді Ярмоли О.Я.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів набутих без достатньої правової підстави.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30.07.2018 року відповідач ОСОБА_2 запропонувала їй викупити магазин весільної моди « ІНФОРМАЦІЯ_2» що розташований у АДРЕСА_1 за суму 21 940 дол. США.

В цей же день вона передала відповідачу завдаток в розмірі 7 000 дол. США про що свідчить розписка ОСОБА_2 . Через чотири місяці, 09.12.2018 між сторонами було підписано договір №09/12 управління цим магазином. В п.1.7 цього договору є застереження, що перелік товару що входить до предмету Договору та є складовими «Магазину» передбачені та зафіксовані Додатком №1 до цього договору. Сторони погодили, що додаток має бути підписаний сторонами протягом 60 днів з дня підписання цього договору. В п.2.2.1 та 2.2.2 передбачено, що позивач повинна виплачувати відповідачу в рахунок викупу «магазину» як бізнесу, що є предметом договору, кошти в сумі по 1200-1700 дол. США, щомісячно.

Вказувала, що продовжувала виплачувати кошти, обумовлені умовами договору, але договір купівлі-продажу так і не було укладено. В подальшому позивач з`ясувала, що приміщення магазину є власністю ТОВ «Ярослав СІТІ», а не відповідача. Таким чином, вважала, що відповідач без достатньої правової підстави заволоділа її коштами 7 000 дол. США., що за курсом НБУ становило 166 075 грн.

З огляду на що, просила стягнути вказану суму безпідставно набутих коштів та вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 4 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції помилково ухвалив заочне рішення.

Суд не встановив та помилково вважав передані нею кошти до укладення договору завдатком. Відповідно до положення ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів є завдатком, вона вважається авансом. Аванс підлягає поверненню в обов`язковому порядку, що викладено в позиції ВСУ у постанові від 13.02.2013 у справі 6-176цс12.

Суд неправомірно відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що вона на обґрунтування своїх вимог послалася не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи та з врахуванням п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, строк розгляду апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09.12.2018 року у м. Біла Церква між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір управління магазином № 09/12. Предметом вказаного договору було визначено, що ОСОБА_1 приймає управління магазин весільної моди «ІНФОРМАЦІЯ_3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-11).

Згідно п. 1.2. Договору під управлінням магазином розуміється здійснення управителем ОСОБА_1 прав та виконання обов`язків власника магазину в інтересах установника ОСОБА_2 , управління до повного викупу магазину, як бізнесу. Приміщення, у якому знаходиться магазин не є приватною власністю установника ОСОБА_2 та використовується на умовах оренди.

Згідно Договору №ЯС-017/18 найму (оренди) нежитлового приміщення від 01.07.2018 ТОВ «Ярослав СІТІ» передав в користування ФОП ОСОБА_2 нежитлове приміщення №4 площею 22,00 кв.м., приміщення №4/1 площею 6,00 кв.м., приміщення №4/2 площею 1 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.32-36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач брала зобов`язання про продаж магазину, як приміщення. Зі змісту самого Договору управління магазином вбачається, що магазин не є приватною власністю ОСОБА_2 , а також, зі змісту цього договору слідує, що приміщення під магазин ОСОБА_2 орендує. Вказане спростовує твердження позивача, що сторони домовлялися про купівлю-продаж приміщення магазину та, що після укладення Договору управління магазином мав бути укладений договір купівлі-продажу магазину. Також, зі змісту складеної та підписаної відповідачем розписки не вбачається що кошти в сумі 7 тис. дол. США були завдатком в рахунок належних платежів за договором на підтвердження зобов`язання про продаж нежитлового приміщення магазину. З наданих суду доказів вбачається, що сторони погоджували управління магазином та продаж магазину, як бізнесу, а не як нерухомого майна.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною першою ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, з укладеного сторонами Договору управління магазином від 09.12.2018 року вбачається, що сторони погодили управління магазином, як бізнесом та з подальшим викупом магазину, як бізнесу.

Правовідносини за договором управління майном регулюються гл. 70 ЦК, а саме ст. 1029-1045. За договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на визначений строк майно в управління, а управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) (ч. 1 ст. 1029 ЦК).

Установником є власник майна (ч. 1 ст. 1032 ЦК). Власник визначає мету договору, обсяг переданих повноважень. Крім того, він може обрати особу, в інтересах якої діятиме управитель. Тобто установником може бути як фізична, так і юридична особа, а також декілька осіб одночасно, якщо майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Договір управління майном не тягне за собою переходу до управителя права власності на майно, що передається йому в управління.

Договір управління майном укладається у письмовій формі. Якщо в управління передається нерухоме майно (квартира, будинок, земельна ділянка тощо), то договір підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 1031 ЦК). Такий договір уважається укладеним із моменту його нотаріального посвідчення (ст. 640 ЦК). В інших випадках нотаріальне посвідчення не вимагається, тільки якщо цього забажає будь-яка зі сторін.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 просила повернути безпідставно набуте майно.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу домовленостей та дії Договору управління майном № 09/12 від 09.12.2018 регулюються положеннями ст.ст. 1029-1044 ЦК України, оскільки надані позивачем грошові кошти за своєю природою є авансом чи завдатком, як слідує зі змісту розписки на яку посилається позивач, а тому суд прийшов до висновку, що за відсутності вимоги про припинення чи розірвання договору управління майном, заявлений позов не підлягає до задоволення.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Між сторонами існують договірні відносини і той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним.

Окрім цього, з наданої до матеріалів справи копії розписки не вбачається, що кошти в сумі 7000 дол. США були завдатком саме в рахунок належних платежів за договором на підтвердження зобов`язання по договору управління бізнесом.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивач на обґрунтування своїх вимог послалася не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини а також щодо того, що аванс підлягає поверненню в обов`язковому порядку на думку колегії суддів є безпідставними.

Окрім цього є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправомірно ухвалив заочне рішення у справі, оскільки відповідач належними чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. До того ж, як вбачається з протоколу судового засідання від 04.03.2020 (ас.57-59) позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не заперечували щодо проведення заочного розгляду справи.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 4 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: