РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2020 року м. Мукачево Справа №303/923/20

2/303/806/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради

про позбавлення батьківських прав

За участю:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника позивача - ОСОБА_3 ;

відповідача - ОСОБА_2 ;

представника відповідача - ОСОБА_4 ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_5 .

Третьою особою по справі було зазначено Службу у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідач є батьком ОСОБА_5 , однак протягом тривалого періоду часу ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не цікавиться долею дитини, тому є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Прийнявши участь у судовому розгляді справи, позивач та її представник позов підтримали повністю, значною мірою деталізувавши наведені у позовній заяві доводи щодо вкрай неналежного піклування відповідача про свою доньку та додатково наголосивши на тому, що відповідач, з моменту з моменту розірвання шлюбу не піклується про дитину та не цікавиться її долею. На даний час дитина не бажає з ним спілкуватися відповідачем та називати його батьком.

Відповідач, у відзиві на позов (а.с. 40-44), та у процесі судового розгляду справи, позовних вимог не визнав, з посиланням на те, що він піклується про доньку, постійно надавав кошти колишній дружині для придбання всього необхідного. Однак, з вересня 2019 року позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною і забороняє з нею бачитися.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позову з мотивів, викладених у відзиві на позов.

На підставі ухвали суду від 19 травня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною повернуто заявнику.

Під час судового розгляду справи були заслухані свідчення гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, загалом, вказали на обставини щодо відсутності належної турботи відповідача про свою доньку та ненадання ним належної фінансової допомоги дитині.

Натомість свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що відповідач піклується про доньку, виявляє бажання бачитися з нею, однак через фінансові труднощі та перебування за межами території України не мав можливості в повній мірі забезпечувати дитину всі необхідним.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням наданого висновку.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані виконанням батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини - ОСОБА_5 .

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Сторони по справі є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 а.с. 17).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 19-20).

На підставі витягу з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 09.07.2019 року №181 визначено місце проживання дитини разом з матір`ю в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 21).

6 вересня 2019 року позивач повторно уклала шлюб із ОСОБА_11 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_1 » (а.с. 15).

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради надав висновок від 27.04.2020 року №605/01-32 (а.с. 112-113) про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки, оскільки останній більше шести місяців неналежно виконує свої обов`язки.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла , п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у

демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті

всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання

втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8

Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень

справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як

цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти

Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та

"Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],

N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України, звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов`язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини.

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України ).

Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27.04.2020 року №605/01-32 вказано на наявність підстав щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Поряд з цим, у відповідності з приписами частини шостою статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, вищевказаний висновок має для суду рекомендаційний характер та не містить достатньо обґрунтованих даних про свідоме ухилення нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, тому суд з вказаним не погоджується.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд, проаналізувавши доводи позивача в контексті з фактичними обставинами по ній та вищевказаними приписами як міжнародного, так і національного законодавства, дійшов до висновку про недоведеність беззаперечними доказами обставин щодо винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками по вихованню доньки.

За результатами судового розгляду справи судом також не встановлено обставин щодо свідомого небажання відповідача піклуватися про свою дитину в майбутньому, відсутність інтересу до своєї дитини та/чи про неможливість виправлення ним ситуації, пов`язаної з створенням належних житлових умов для дитини, натомість висловив своє бажання спілкуватися з донькою та заперечив проти позбавлення його батьківських прав.

Також слід вказати на те, що зазначаючи окремі негативні моменти у поведінці відповідача, позивач, у переданому на розгляд суду позові та в судовому розгляді справи, не змогла довести, яким саме інтересам дитини буде відповідати позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Також, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин.

В свою чергу, факт заперечення відповідачем проти позову є свідченням наявності його інтересу до дитини.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

З урахуванням вищенаведеного, з метою забезпечення основоположних прав дитини на зростання в умовах турботи, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, з боку саме біологічного батька, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позові, оскільки у спірній по справі ситуації позбавлення відповідача батьківських прав не може вважатися єдиним безальтернативним варіантом забезпечення інтересів дитини.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ).

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ).

Представник відповідача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_5

Третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, 89600, м. Мукачево, пл. Духновича, 2, .

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 14.07.2020.