КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 756/8145/19 Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.

Апеляційне провадження: 22-ц/824/8316/2020 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Судді доповідача Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Просила суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2010 року б/н у сумі 5 782,03 грн. заборгованість за кредитом 115 090,91 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом з 18 серпня 2010 року по 24 вересня 2018 року та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

В обґрунтування позову зазначило, що 18 серпня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.

Відповідно до умов договору відповідач отримав 6 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки.

Повернення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором.

Сторони визначили, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому в договорі.

Відповідач умови договору не виконував, а саме не сплачував кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Станом на 30 квітня 2019 року загальна сума заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 становила 197 551,96 грн. у тому числі заборгованість за тілом кредиту у сумі 5 782,03 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 191 036,67 грн., заборгованість за пенею та комісією 733,26 грн.

Позивач зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Крилова О .Л. представник АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом не погоджується.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, як наслідок ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.

Зазначила, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту.

Посилання суду першої інстанції на позицію Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року на думку апелянта є безпідставним, оскільки така позиція висловлена в конкретній справі, за інших правовідносин сторін.

Апелянт зазначила, що ОСОБА_2 18 серпня 2020 року разом з анкетою заявою підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду.

Просила суд апеляційної інстанції при розгляді справи для встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи прийняти та долучити до матеріалів справи копію вказаної Довідки.

У доводах апеляційної скарги представник Банку зазначила, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції призвів до нехтування принципів платності кредитного договору та наніс істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, що порушило стабільність та функціонування фінансового сектору держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором від 18 серпня 2010 року б/н., становила 197 551,96 грн. у тому числі заборгованість за тілом кредиту у сумі 5 782,03 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 191 036,67 грн., пеня 733,26 грн.

В своєму позові посилалися на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Зазначили, що заборгованість нарахована Банком до стягнення становить 120 872,94 грн., з яких 5 782,03 грн. заборгованість за кредитом, 115 090,91 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом з 18 серпня 2010 року по 24 вересня 2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції, дійшов висновку, що у анкеті-заяві від 18 серпня 2010 року, яка містить підпис ОСОБА_2 процентна ставка не зазначена. Крім того, анкета-заява не містить умов договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений та погодився з ними, підписуючи дану анкету-заяву.

Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Враховуючи, що ОСОБА_2 фактично здійснював зняття коштів з карткового рахунку, які були використані ним в добровільному порядку та позивачу не повернуті, суд дійшов висновку, що на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом в сумі 5 782,03 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В анкеті-заяві позичальника від 18 серпня 2010 року процентна ставка за кредитом не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Обґрунтовуючи право на нарахування процентів за користування кредитом, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 серпня 2010 року б/н, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (п. 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15).

Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин 18 серпня 2010 року) до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження умов кредитування АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало суду копію анкети-заяви ОСОБА_2 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості та копію паспорта ОСОБА_2 .

Разом з тим вказані документи не підтверджують умов кредитування та наявності заборгованості у визначеній позивачем сумі.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКу не містять підпису ОСОБА_2 . Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Анкета-заява не містить даних про умови кредитування.

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином не підлягають до уваги доводи апеляційної скарги, щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на позицію Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, тому доводи апелянта про те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції призвів до нехтування принципами платності кредитного договору та наніс істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, що порушило стабільність та функціонування фінансового сектору держави є безпідставними.

До апеляційної скарги представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» долучив довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з підписом ОСОБА_2 (а.с. 73).

Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, представник АТ КБ «Приватбанк» не надав докази неможливості подання суду першої інстанції долучених до апеляційної скарги документів з причин, що об`єктивно не залежали від банку.

АТ «КБ «Приватбанк» подало суду першої інстанції клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, за наявними у справі матеріалами (а.с. 3).

Колегія суддів вважає, що долучена до апеляційної скарги представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Довідка не підлягає прийняттю апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «Приватбанк» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

В частині стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитом рішення суду сторонами не оскаржене, а тому апеляційний суд не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя доповідач Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль