Ухвала

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 646/12440/16-ц

провадження № 61-9713ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Акціонерного товариства «Укрпошта», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська місцева прокуратура № 1, прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції України в Харківській області, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта»), в якому просив стягнути з відповідачів часткову компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 грн та стягнути з АТ «Укрпошта» компенсацію вартості поштових відправлень у розмірі 541,34 грн.

Позов обґрунтовував тим, що 11 серпня 2013 року із відділення пошти №1 м. Харкова ним відправлена скарга до Європейського суду з прав людини у зв`язку з вичерпанням національних засобів судового захисту у цивільній справі. У поштовому відправленні, в тому числі знаходилася ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2013 року.

30 вересня 2013 року позивач отримав лист з Європейського суду з прав людини від 23 вересня 2013 року, яким йому запропоновано надати суду до 18 листопада 2013 року вказану ухвалу від 25 лютого 2013 року.

Позивач стверджував, що копію ухвали суду від 25 лютого 2013 року ним вкладено у конверт при первинному зверненні, що, на думку позивача, свідчить про несанкціоноване розкриття листа та вилучення цього документа, а можливо й інших, третіми особами.

28 травня 2016 року позивач направив до Європейського суду з прав людини поштове відправлення RD610849518U, яке містило скаргу у кримінальному провадженню №0000485. Процес вкладення в конверт документів він фіксував за допомогою відеокамери мобільного телефона. В момент проставлення дати на скарзі спотворено зображення, що на думку позивача, свідчить про умисне створення перешкод з метою знищення доказів підписання скарги. Позивач припускав, що стосовно нього в той час використовувалися спеціальні технічні засоби негласного зняття інформації з мобільного телефона.

26 липня 2016 року на запит ОСОБА_1 отримав відповідь з підтвердженням про надходження листа, а не скарги, що, як вважає позивач, свідчить про вилучення документів сторонніми особами з цього відправлення.

23 листопада 2016 року позивач у поштовому відправленні VB610227748UA до Європейського суду з прав людини направив скаргу на формулярі у кримінальному провадженню №0000348. В цей період стосовно нього використовувалися ті ж заходи та здійснювалися намагання вилучити документи з цього листа.

Позивач вважав, що Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» неналежним чином надала послуги поштового зв`язку, надавала відправлення стороннім особам без достатніх підстав, внаслідок чого вилучалися документи з них. Внаслідок цього позивачу було завдано моральну та майнову шкоду в розмірі вартості поштових відправлень - 541,34 грн.

Позивач припускав, що документи з листів вилучалися особами, які залучалися до експлуатації спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.

Такі дії стали можливими внаслідок невжиття прокуратурою Харківської області, прокуратурою Дзержинського району м. Харкова, Харківською місцевою прокуратурою №1 належних заходів з нагляду за дотриманням закону при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів та неналежного контролю органами внутрішніх справ.

Внаслідок цього позивачу завдано моральної шкоди, він переносив душевні та фізичні страждання.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачами, не доведено неправомірності дій відповідачів, які б призвели до завдання шкоди позивачеві.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційні скарги ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції поза юрисдикцією Харківського апеляційного суду.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подані на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 542,34 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційних скаргах заявника немає посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційні скарги на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Акціонерного товариства «Укрпошта», треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська місцева прокуратура № 1, прокуратура Харківської області, Головне управління Національної поліції України в Харківській області, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний