СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 755/7661/19

пр. № 2/759/835/20

02 липня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Войтенко Ю.В.,

за участю секретаря Семененко В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Петраковської С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 р. до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкодипередано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва за підсудністю.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкоди, та просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг в сумі 1 552 578 грн.; 10 000 грн. за заподіну моральну шкоду; стягнути з ОСОБА_3 кошти в сумі 1000 грн. за заподіяну моральну шкоду, та стягнути судові витрати з ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він уповноважив ОСОБА_3 передати кошти ОСОБА_2 , що підтверджується розпискою-зобов`язанням у сумі 1345000 грн., та передати оригінал розписки, що підтверджує запозичення коштів ОСОБА_2 позивачу. У погоджений день та час позивач передав ОСОБА_3 в присутності свідків кошти, а той в свою чергу передав кошти та отримав розписку, що підтверджує запозичення коштів ОСОБА_2 з кінцевим терміном повернення до 01.11.2018 року. У зазначений час кошти відповідачем ОСОБА_2 повернуті не були, наслідок невиконання вимог виникла заборгованість. У зв`язку з цим звернувся до суду.

Ухвалою суду від 21.06.2019 цивільну справу прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, та призначена дата підготовчого судового засідання(а.с.44).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2019 з задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с. 45).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2019 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с. 62).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2019 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с. 106).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2019 у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України відмовлено (а.с. 119).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2019 закрито підготовче провадження у справі (а.с. 144).

26.07.2019 від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заву представник відповідача вказує, що фактично позивач не має юридичних підстав стягувати борг із ОСОБА_5 так як останній від нього кошти не отримував та не надавав йому жодного документу. Як вбачається із наданої фото копії розписки від 01.07.2018р. ОСОБА_5 отримав кошти від ОСОБА_3 а не від позивача. Також зазначає, що укладений договір позики не передбачає компенсації моральної шкоди. По суті, представник відповідача пояснив, що в травні 2018 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 вирішили створити власний бізнес, пов`язаний з криптовалютами, а сааме, торгівлею на криптовалютних біржах. ОСОБА_3 розумів, що вони кладуть, а фактично, інвестують кошти в розмірі 50 000 доларів США на онлайн гаманець до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вдвох мають достуа. Наприкінці 2018, бізнес проект розвалився внаслідок стрімкого падіння криптовалют, а тому, після розвалу бізнесу Пономаренко О.В. прийшов до ОСОБА_2 та почав вимагати повернення його коштів, і самовільно забрав всю електронну техніку, яка булла в орендованому приміщенні та вимагав написання боргової розписки, на що ОСОБА_2 спочатку не погоджувався. У квітні 2019 ОСОБА_3 , погрожуючи тим, що знайде сім`ю ОСОБА_2 вимусив останнього надати письмову розписку про отримання коштів у борг. Окрім того, представник відповідача заперечував відносно втраченої вигоди та калькуляції інфляції, адже позивач ці кошти на депозиті не тримав, та навіть не знімав, тому виникає питання яку саме вигоду позивач втратив. Якщо грошові кошти знаходились у нього на руках. Окрім того, представник відповідача наводить свої сумніви. Що така велика сума грошей дійсно була в наявності у позивача. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 74).

07.08.2019 від позивач надійшла до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач вказує, що зазначені у відзиві обставини та надані докази не відповідають вимогам законодавству та не стосуються предмету позову, а також не є належними підставами для їх врахування під час розгляду справи. Зазначає. що не стосується перемету та підстав позову: твердження про криптовалюту, крах бізнесу у травні 2018, в той час коли гроші позичались у червні 2018 року; посилання у відзиві на скріншоти не мають прив`язки до певних осіб та дати; надані у відзиві твердження про придбання відповідачем ОСОБА_2 коштовного майна, дає підстави вважати , що на рахунках ОСОБА_2 є кошти, які він немає наміру повертати позичальнику; твердження про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 безпідставні, так як позивач зазначає, що моральну шкоду просить стягнути з ОСОБА_3 як посередника та гаранта повернення коштів. Окрім того, у відповіді на відзив позивач повідомив, що з метою врегулювання всіх можливих суперечок щодо виникнення боргових зобов`язань, між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018 щодо зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 . Окрім того, до відповіді на відзив позивач додав калькуляцію коштів, що підлягає стягненню станом на 01.07.2019 (а.с.86).

07.08.2019 від відповідача ОСОБА_3 надійшла до суду відповідь на відзив. У відповіді на відзив відповідач вказує, що відповідач ОСОБА_2 у відзив на позов не заперечує проти того факту, що він отримав кошти. Вказує, що зазначене у відзиві не стосується предмету та підстав позову, а саме: твердження про криптовалюти, їх крах у травні 2018 року; наведені скріншоти без дати та прив`язки до сторін спілкування, зовсім не мають відношення до предмету позову-повернення запозичених коштів; акт передачі майна та Договір купівлі продажу 01.11.2017 року 21 комп`ютерного обладнання між фізичними особами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за 5838 000 рублів - може свідчити лише про той факт, що на рухунках ОСОБА_2 були та знаходяться кошти; твердження про вилучення майна, яке належить відповідачу ОСОБА_2 в якості боргів не відповідає дійсності. Також повідомляє, що з метою врегулювання всіх можливих суперечок щодо повернення коштів позичальником особі - ОСОБА_1 , за борговою розпискою, було укладено договір відступлення. (а.с. 91).

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Позивач повідомив, що до цих пір борг йому не було повернуто. При цьому уточнив, що 2000,00 доларів США, які йому передавав ОСОБА_3 не стосуються боргу ОСОБА_2 . При цьому, заяв про збільшення позовних вимог позивач не подавав, у зв`язку з чим, позов розглядається в межах первісних заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 15.07.2019 належним чином повідомлений про судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с. 50). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, представник відповідача 17.09.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.116). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, представник відповідача 17.09.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с.116). У судове засідання, призначене на 28.10.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судове засідання, призначене на 18.11.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, представник відповідача 18.11.2019 направив до суду заяву про перенесення судового засідання (а.с. 140). У судове засідання, призначене на 11.12.2019, з`явилися: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 . Судове засідання було відкладено у зв`язку з клопотанням про надання часу для забезпечення свідка на 15.01.2020. У судове засідання, призначене на 15.01.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, відповідач та представник відповідача надали до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с. 154, 155). У судове засідання, призначене на 10.06.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, представник відповідача надав до суду заяву про відкладення судового засідання. У судове засідання, призначене на 02.07.2020, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_2 та його представник не з`явились, представник відповідача надав до суду заяву про відкладення судового засідання, яка була отримана судом 03.07.2020.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Неодноразове задоволення клопотань про відкладення розгляду справи з підстав неявки до судового засідання відповідача, або його представника свідчить про ухилення останніх від явки до суду та підтверджує наявність достатнього часу для того, щоб забезпечити відповідачу його права на захист та використання процесуальних можливостей для реалізації своєї позиції.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання, призначене на 15.07.2019, належним чином повідомлений про судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с.51). У судове засідання, призначене на 17.09.2019, відповідач ОСОБА_3 належним чином повідомлений про судове засідання, не з`явився, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судове засідання, призначене на 28.10.2019, належним чином повідомлений про судове засідання, відповідач ОСОБА_3 не з`явився, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надійшло. У судовому засіданні, призначеному на 18.11.2019, 11.12.2019 та 15.01.2020 відповідач ОСОБА_3 був присутній. Окрім того, в матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_3 про проведення розгляду справи без його участі (а.с.169).

За даних обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся сторін, про що постановив протокольну ухвалу.

У судовому засіданні було допитано ОСОБА_1 який під присягою підтвердив обставини, викладені в позові.

Окрім того, в судовому засіданні було допитано ОСОБА_3 , який підтвердив, що отримав суму в розмірі 50 000, 00 доларів США за адресою: АДРЕСА_1 А від позивача ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_2 , після чого викликав таксі та поїхав до ОСОБА_2 в бізнес центр «Silver Briz», де останній орендував офіс. В подальшому, з`ясувалось що ніякої оренди офісу не було, а ОСОБА_2 орендував у вказаному приміщенні кімнату для переговорів. Після чого, ОСОБА_2 показав свій паспорт, написав розписку, взяв гроші та пішов. При цьому, ОСОБА_3 стверджує, що повідомив ОСОБА_2 про те, що надані йому грошові кошти належать ОСОБА_1 . Коли гроші були передані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомив про це ОСОБА_1 , написавши йому повідомлення. ОСОБА_2 обіцяв, що поверне більшу суму грошей. Проте в подальшому, від повернення відмовився, вказував постійно, що перебуває закордоном. Заперечував здійснення жодного тиску на ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_7 повідомив, що є знайомим ОСОБА_3 , який попросив його бути 2-3 роки тому бути свідком передачі грошей ОСОБА_2 . Для чого, він зустрівся з ОСОБА_3 біля мосту ім. Патона, після чого попрямували в бізнес центр «Silver Briz». ОСОБА_3 був з пакетом, в якому знаходились грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США. Після чого, до них підійшов ОСОБА_2 , вони сіли в кафе на території бізнес центру, ОСОБА_2 показав паспорт, написав розписку, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти, вони допили чай і розійшлися. Жодного тиску при написанні розписки ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_2 не вчиняв, з розмови, свідок зрозумів, що гроші потрібні ОСОБА_2 для якоїсь справи.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до розписки - доручення від 27.06.2018 року за дорученням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зобов`язується передати ОСОБА_2 під розписку кошти в сумі 1345000,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 01.11.2018 року та передати оригінал розписки про отримання коштів ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно з розпискою від 01.07.2018 р. ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_3 кошти в сумі 1345000 грн. з терміном повернення до 01.11.2018 р. (а.с. 5).

15.05.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір відступлення права вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018. Згідно якого, сторони домовились, що ОСОБА_3 відступає право вимоги за борговою розпискою від 01.07.2018, щодо зобов`язань ОСОБА_2 перед повернути до 01.11.2018 кошти в сумі 1345000 грн., еквівалент 50 000 дол. США (а.с. 90).

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

За наданим позивачем розрахунком, у зв`язку з порушенням ОСОБА_2 зобов`язань у нього виникла заборгованість у розмірі 1552 578,00 грн., що складається з наступного: сума боргу - 1345000,00 грн; втрачена вигода з розрахунку 17% річних - 123 852,00 грн; сума трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості-21 856,00 грн, сума інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості -61870,00 грн (а.с.12).

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

Зі змісту наявних у справі розписок та наданих пояснень свідків, чітко вбачається, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти та зобов`язується їх повернути в обумовлений строк, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами правовідносин саме за договором позики, передбаченим ст.1046 ЦК України, що відповідає змісту розписки від 01.07.2018, окрім того, вказаний правочин не оспорений, відтак при зазначеному висновку слід застосовувати припис щодо презумпції правомірності правочину, встановлений ст.204 ЦК України, згідно з якою, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд прийшов до висновку, про встановлення факту передачі грошових коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) та, в подальшому, від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 .

Оцінивши розписку від 01.07.2018 суд дійшов висновку, що дана розписка є борговим документом, який за своєю правовою природою підтверджує існування між сторонами договору позики та підтверджує передачу коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) у борг ОСОБА_2 .

Що стосується розписки від 27.06.2018, слід зазначити, що за змістом цієї розписки вбачається факт передачі грошових коштів в сумі 1345000,00 грн (еквівалент 50 000 доларів США) від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з метою передачі вказаних коштів ОСОБА_2 . В судовому засіданні встановлено з показів свідків, що ОСОБА_2 був обізнаний, що грошові кошти, які передав йому ОСОБА_3 були надані ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

У статті 521 ЦК України зазначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Частиною першою статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Отже, договір про переведення боргу укладається у письмовій формі та набуває чинності з моменту його підписання сторонами і такий договір укладається лише за згодою кредитора.

Відтак, враховуючи наявний у матеріалах справи письмовий договір відступлення права вимоги за борговою розпискою від 15.05.2019, зміст самої розписки від 27.06.2018, покази свідків, суд вважає, що право вимоги ОСОБА_1 за вказаним позовом підтверджено належним чином.

Нормами права, які регулюють підстави та порядок переведення боргу, а також визначають вимоги щодо форми такого договору, не передбачено підтвердження факту укладення договору про переведення боргу розпискою.

Також, за матеріалами судового розгляду вбачається, що ОСОБА_2 суму боргу в строки обумовлені договором не повернув.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням викладеного, оскільки судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 свої зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений договором позики, а саме в строк до 01.11.2018, не виконав, права позивача підлягають захисту, тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, платежі, встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер (неустойку тощо). Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості розрахований станом на 15.05.2019, що становить зміст позовних вимог, суд вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості в розмірі 1345 000, 00 грн; також, 3% річних за період з 01.11.2018 по 15.05.2019, що за розрахунками суду становить 21667,40 грн; а також, суму інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за період з 01.11.2018 по 15.05.2019, яка за розрахунками суду становить 72723,50 грн, проте, враховуючи, що позивач просив суму інфляційних втрат в розмірі 61870,00 грн, в межах заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути заборгованість в розмірі 1428 537,40 грн (1 345 000, 00 грн+21667,40 грн+61870,00 грн).

При цьому, щодо позовних вимог відносно стягнення втраченої вигоди з розрахунку 17% річних, слід зауважити про таке. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За положеннями частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

У даній цивільній справі, позивач не надав суду жодного доказу, на підтвердження що станом на 01.11.2018- день, доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідач, не повернувши у вказаний в договорі строк позику, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк."

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого позика повинна бути повернута, до дня її повернення незалежно від сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК (плата за позику). Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов`язання.

Оскільки відповідач до сьогодні ігнорує зобов`язання за договором позики, та вони залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням інфляції, втрачену вигоду, 3 % річних.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення боргу за договором позики в розмірі 1428 537,40 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

На підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати.

Щодо вимоги позову про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Заявляючи зазначені позовні вимоги позивач зазначив, що у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором позики, він змушений був надмірно хвилюватися та перемагати фізичні болі та страждання, шукати кошти у знайомих, зазнав недостатнього фінансування для свого лікування та душевних страждань. Враховуючи вищенаведене, позивач оцінив розмір моральної шкоди в 10 000 грн. з відповідача ОСОБА_2 та в сумі 1000 грн. з відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виключення, що не потребують доведення вини, визначені у ч. 2 вказаної норми.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, умовами укладеного між сторонами договору не передбачене відшкодування моральної шкоди, а ст. 623 ЦК України визначає порядок відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання.

У зв`язку з зазначеним, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини не передбачають відшкодування моральної шкоди, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, та зокрема, суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин положень ст. 23 ЦК України, а відтак суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених ч.1 ст.5 Закону України про судовий збір, стягненню з відповідача на користь держави також підлягає сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 9605,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 18, 43,44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268, 280-284 ЦПК України, ст. ст. 525-526, 530, 551, 536, 559, 610,629, 1046-1056 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1428 537,40 грн.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 9605,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Сторони мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даної копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 10.07.2020.

Суддя Ю.В. Войтенко