Справа № 201/906/20
Провадження № 2/201/1538/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

28.01.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики (а.с.№3-5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.02.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 13).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.04.2020р., з огляду на те, що відповідачка не отримує поштову кореспонденцію, на підставі ч.5 ст. 279 ЦПК України, перейдено до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.№ 17).

Ухвалою суду від 28.05.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відповідачці ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні клопотання від 28.05.2020р. про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні з огляду на положення п.1ч.6 ст. 19 та п.1.ч.1.ч.3 ст. 274 ЦПК України (справа судом визнана малозначною).

В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що 31.12.2016р. між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 500 дол. США зі строком повернення до 31.01.2017р., про що відповідачкою складена розписка. Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачки на її користь суму позики у розмірі 1 500 дол. США та 3% річних у розмірі 3 247грн. Крім того, просила стягнути з відповідачки судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн.80коп.

Представник позивачки адвокат Стрюк Н.О. ( діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 17.01.2020р., свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру від 17.01.2020р. а.с. № 28-29,30, 33) в наданій суду заяві від 13.07.2020р. просила справу розглядати без її участі та без фіксування судового процесу технічними засобами, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення заперечує з тих підстав, що відповідачці відомо про наявність справи в суді, отже, відповідачка, подаючи заяви про відкладення, лише затягує розгляд справи, (а.с. № 42).

Відповідачка в судові засідання, які призначалися на 28.05.2020р. та 13.07.2020р. двічі поспіль не з`явилася. Про дати судових засідань була повідомлена належним чином, за адресою наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.№ 12) та яка зазначена особисто відповідачкою в заяві від 28.05.2020р., запереченнях від 28.05.2020р. та заяві від 09.07.2020р., як адреса для листування. Двічі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 20, 39). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідачки в судове засідання на 13.07.2020р. (а.с. № 40).

З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи.

09.07.2020р. від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку з тим, що мати відповідачки перебуває в незадовільному стані здоров`я та потребує цілодобового нагляду.

Ухвалою суду від 13.07.2020р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено в задоволенні клопотання відповідачки від 09.07.2020р. про відкладення слухання справи, з огляду н а те, що із виписки медичної карти стаціонарного хворого № 6724 (а.с. № 26) ОСОБА_3 перебувала у стаціонарі з 06.05.2020р. по 19.05.2020р. та виписана з рекомендацією спостереження невролога та сімейного лікаря. Будь-яких даних, що мати відповідачки після виписки з лікарні, майже два місяці тому назад, потребує постійного догляду (довідки сімейного лікаря, висновку комісії тощо), відповідачкою суду не надано.

З урахуванням того, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідачки проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від 28.05.2020р., з яких вбачається, що відповідачка позовні вимоги не визнає, отже відсутня сукупність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення.

З урахуванням заяви представника позивачки від 09.07.2020р., а також неявки відповідачки, у відповідності до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 09.07.2020р. за відсутності усіх сторін і без фіксування процесу технічними засобами з винесенням судового рішення на загальних засадах.

Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 31.12.2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 500 дол. США зі строком повернення до 31.01.2017р., про що відповідачкою складена розписка (а.с. №34).

Оригінал розписки, наданий представником позивачки, був оглянутий судом при розгляді справи 28.05.2020р., звірений з копією, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. № 34) та оригінал повернуто представнику позивачки.

Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договору позики і не повернула позивачці грошового боргу, порушене право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивачки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як вбачається з розписки, ОСОБА_2 підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (31.12.2016р. в сумі 1 500 дол. США), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг.

Варто зазначити, що відповідачка, будучи повідомленою про наявність справи, правом надання відзиву на позовну заяву не скористалася, подаючи заяву від 28.05.2020р. про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. № 22) до суду так і не прийшла, чим порушила вимоги ч.1 ст. 44 ЦПК України щодо добросовісного користування своїми правами, будь-яких підтверджень повернення грошових коштів не надала.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 31.12.2016р. в розмірі 1 500 дол. США.

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку позивачки сума трьох відсотків річних за період з 01.02.2017р. по 22.01.2020р. становить 3 247грн.81коп. (а.с. № 6).

З даними розрахунками погоджується і суд, та вважає що з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути за період з 01.02.2017р. по 22.01.2020р. 3% річних у розмірі 3 247грн.81коп. (3%*1 086 кількість днів прострочення/365-днів у році*36 387,90 грн. - сума боргу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446 цс18) зазначила, що відповідно до ч. 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню і з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 31.12.2016р. в розмірі 1 500 дол. США та три відсотки річних у розмірі 3 247грн.81коп.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн., то в цій частині вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що позивачкою на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу надано наступні документи: копія договору про надання юридичних послуг від 17.01.2020р.(а.с. № 28-29), звіт про види та кількість послуг від 24.02.2020р., квитанція до прибуткового касового ордеру від 24.02.2020р. про сплату 6 000 грн. (а.с.№ 33); свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю та ордер (а.с. № 30).

Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачкою судових витрат на правову допомогу. Між тим, вимоги щодо стягнення з відповідачки судових витрат за надання професійної правничої допомоги підлягають частковому задоволенню.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Досліджуючи питання щодо співмірності розміру витрат із реальними адвокатськими послугами, наданими позивачу у цій справі, варто зазначити наступне.

Відповідно до звіту № 1 про види та кількість послуг від 24.02.2020р., адвокатом Стрюк Н.О. за складання попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат, підготовку додатків до позовної заяви, підготовку копій позовної заяви та доданих до неї документів, відправка поштою встановлено вартість послуг у розмірі 4 000 грн. за 8 години.

Втім, суд зазначає, що кількість годин необхідних для вищевказаних послуг з урахуванням предмету позовних вимог, є завищеним, оскільки складання попереднього розрахунку судових витрат, який складає Ѕ частину сторінки та не потребує дослідження великого обсягу інформації, підготовка копій позовної заяви та доданих до неї документів (позовна заява -3 арк. та додатки на 4-х арк.). не можуть потребувати 8 годин.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення 1 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, необхідних для складання попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат, підготовку додатків до позовної заяви, підготовку копій позовної заяви та доданих до неї документів, відправка поштою із розрахунку 1 год. - 500 грн/год.

При прийнятті данного рішення враховано також й те, що дана справа з урахуванням віднесення її до справ, які розглядаються судами в спрощеному провадженні, судом визнана малозначною, до того ж конкретна справи має невеликий обсяг досліджуваних доказів.

З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що представником позивачки підтверджено документально судові витрати на правничу допомогу, вимоги про стягнення з відповідачки судових витрат на правничу допомогу (зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи 500грн., правовий аналіз -500грн., пошук та аналіз судової практики 500грн., складання позову - 500грн., підготовка додатків до позовної заяви, підготовка копій позовної заяви та доданих до неї документів, відправка поштою - 1 000 грн.) у загальному розмірі 3 000 грн. підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 840 грн.80коп. (а.с.№2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625, 1047, 1048 ЦК України, постановами Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц, правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18.09.2013р. № 6-63цс13, постановами Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018р. у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 137, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 274, 275 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 31.12.2016р. в розмірі 1 500 дол. США основний борг та три відсотки річних у розмірі 3 247грн.81коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн.80коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., що в загальній сумі становить - 3 840 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.