Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 594/1216/15-ц

провадження № 61-45970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач),
суддів:Воробйової І. А., Погрібного С. О.,Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа -Мельнице-Подільська селищна рада Борщівського району Тернопільської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , з урахуванням доповнень, на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, заборону вчиняти певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 червня 2015 року Мельниця-Подільська селищна рада на підставі рішення позачергової сесії шостого скликання Мельнице-Подільської селищної ради від 12 травня 2015 року продала, а він придбав земельну ділянку загальною площею 0,0500 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. На вказаній земельній ділянці згідно із правовстановлюючими документами знаходиться належне йому на праві власності приміщення магазину.

Вказував, що на придбаній ним земельній ділянці розташована частина нерухомого майна площею 6,0 кв. м, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які, порушивши межі земельних ділянок, самовільно побудували будівлю.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2014 року у справі № 594/1966/13-ц визнано нечинними державний акт серії ІV-ТР № 027740, виданий 24 грудня 2001 року Мельнице-Подільською селищною радою Борщівського району Тернопільської області та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 121 на ім`я ОСОБА_2 та державний акт серії ЯГ № 465082, виданий 01 грудня 2006 року Мельнице-Подільською селищною радою Борщівського району Тернопільської області та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 14, на ім`я ОСОБА_2 . Судове рішення набрало законної сили.

Таким чином, вважав, що відповідачі, порушивши межі земельних ділянок, самовільно побудували будівлю, частина якої знаходиться на належній йому земельній ділянці, чим перешкоджає йому у повноцінному використанні такої. На його звернення щодо добровільного усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином не реагують.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою (кадастровий номер :02:001:0368), шляхом демонтажу частини самовільно зведеної будівлі площею 6,0 кв. м, яка фактично є частиною квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та яка знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1 ; заборонити відповідачам у подальшому будівництво будь-яких будівель та споруд на належній позивачу земельній ділянці площею 0,05 га.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 06 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що межі земельної ділянки позивача були визначені та встановлені на місцевості, доказів накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку позивача відсутні. Представлений позивачем акт обстеження земельної ділянки від 24 червня 2015 року не відображає зазначених обставин.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 06 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не навели обґрунтованих мотивів відмови у задоволенні позову, не роз`яснили позивачу право на проведення експертизи у разі визнання акта обстеження земельної ділянки від 24 червня 2015 року таким, що не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , таким чином, у порушення норм статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції до 15 грудня 2017 року, частини четвертої статті 129 Конституції України, спір по суті не вирішили, право позивача на судовий захист, гарантований статтями 55, 124 Конституції України не забезпечили, свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу не виконали.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Останнім рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку та нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 уже був власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2010 року. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачі здійснили самочинне будівництво на спірній земельній ділянці, яку він придбав у 2015 році.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 травня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 шляхом демонтажу частини зведеної будівлі площею 2,5 кв. м, яка знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер :02:001:0368, за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2014 року та додаткове рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 березня 2014 року у справі № 594/1966/13-ц, якими визнано нечинними державні акти ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га та 0,0462 га, що свідчить про відсутність у останнього права власності на земельну ділянку, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 . Позивач як власник земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном.

Щодо позовних вимог про заборону відповідачам у подальшому будівництва будь яких будівель та споруд на земельній ділянці ОСОБА_1 , то суд апеляційної інстанції вважав їх безпідставними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 у своїх інтересах та як представник ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року, у якій, з урахуванням доповнень, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій справі (або передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції).

Також у касаційній скарзі заявником порушено клопотання про зупинення дії оскаржуваного судового рішення та про розгляд справи з викликом сторін.

Касаційна скарга, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції:

- не звернув увагу на те, що після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ судових рішень у цій справі та направлення справи на новий судовий розгляд позивач уточнював позовні вимоги, що суперечить пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України;

- проігнорував, що оскільки на поштову адресу заявників надійшов конверт без штемпеля, у якому було клопотання судового експерта про проведення ним огляду та обміру земельних ділянок, то порушено право відповідачів на справедливий суд, зазначене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- не врахував, що відповідачі отримали право власності на земельну ділянку після погодження та отримання відповідних дозволів компетентними органами та побудували будівлю, яку було зареєстровано в установленому законом порядку;

- допустив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою. Просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року указану касаційну скаргу ОСОБА_3 подану у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , передано на розгляду судді-доповідачу Курило В. П.

Ухвалою Верховного Суду у складі суддіКасаційного цивільного суду від 23 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції, зупинено виконання оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У жовтні 2018 року матеріали справи № 594/1216/15-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу № 594/1216/15-ц призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 та матеріали справи № 594/1216/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року задоволено заяву судді-доповідача Гулька Б. І. та головуючого судді Луспеника Д. Д. про самовідвід у справі № 594/1216/15-ц.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року № 1516/0/226-20 у зв`язку з відводом судді-доповідача призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 594/1216/15-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та матеріали справи № 594/1216/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи з викликом сторін.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 листопада 1995 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) на аукціоні, з представником Фонду державного майна України у Борщівському районі Тернопільської області, предметом якого була будівля загальною площею 98,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано 26 грудня 1995 року Борщівським бюро технічної інвентаризації за реєстровим записом № 913.

Дані про розмір земельної ділянки, підстави права користування чи права власності попереднього власника у договорі (пункт 1.1) відсутні.

Рішенням восьмої сесії 22-го скликання Мельнице-Подільської селищної ради народних депутатів від 23 січня 1996 року задоволено заяву ОСОБА_1 про закріплення за ним земельної ділянки на АДРЕСА_1 , зальною площею 515 кв. м.

На цій же земельній ділянці ОСОБА_1 побудував нове приміщення магазину, загальною площею 268,5 кв. м, на яке отримав свідоцтво про право власності від 20 березня 2015 року, серія № НОМЕР_1.

Згідно зі свідоцтвом на нерухоме майно від 01 квітня 2010 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . У свідоцтві зазначено про те, що 33/100 частини вказаного у цьому документі нерухомого майна подаровано за договором дарування, посвідченим 01 червня 2010 року за реєстровим № 506.

ОСОБА_2 протягом 2010-2013 років неодноразово звертався до правоохоронних органів, державного архітектурно-будівельного контролю, управління Держкомзему, санітарно-епідеміологічної служби щодо порушення норм будівництва позивачем ОСОБА_1

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2014 року у справі № 594/1966/13-ц позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано нечинними державний акт серії ІV-ТР № 027740, виданий 24 грудня 2001 року Мельнице-Подільською селищною радою Борщівського району та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 121, на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 26 квітня 2001 року № 218, на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,03 га, що розташована на території Мельнице-Подільської селищної ради, для обслуговування житлового будинку та державний акт серії ЯГ № 465082, виданий Мельнице-Подільською селищною радою Борщівського району 01 грудня 2006 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14, на ім`я ОСОБА_2 , на підставні рішення сесії Мельнице-Подільської селищної ради від 01 серпня 2006 року № 59, на право власності на земельну ділянку площею 0,0462 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0096.

Рішенням двадцять восьмої сесії шостого скликання Мельнице-Подільської селищної ради від 30 січня 2015 року № 890 «Про переведення у землі запасу селищної ради земельної ділянки» вирішено перевести у землі запасу Мельнице-Подільської селищної ради (землі ненадані у власність або постійне користування в межах населеного пункту) земельну ділянку площею 0,0462 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд. У рішенні зазначено, що при цьому селищна рада взяла до уваги рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 лютого 2014 року (справа №594/1966/13-ц).

09 червня 2015 року між територіальною громадою селища Мельниця-Подільська Борщівського району Тернопільської області в особі Мельнице-Подільської селищної ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Прокопович Л. П., зареєстрований у реєстрі за № 1087, згідно з яким продавець на підставі рішення позачергової сесії шостого скликання Мельнице-Подільської селищної ради Борщівського району Тернопільської області від 12 травня 2015 року за № 923 продає, а покупець купляє земельну ділянку загальною площею 0,0500 га в межах згідно з планом, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0368. На вказаній земельній ділянці розташоване нежитлове приміщення магазину, яке належить покупцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1.

Актом обстеження земельної ділянки площею 0,0500 га, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , від 24 червня 2015 року та долученого до нього плану, складеного комісією Мельнице-Подільської селищної ради у результаті обстеження земельної ділянки, підтверджено факт розташування частини нерухомого майна площею 0,6 кв. м ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка перебуває у власності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , згідно якого право власності зареєстроване 20 березня 2015 року за № 9124151.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі № 876/6780/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2016 року скасовано. Визнано протиправними та скасовано рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 18 квітня 2001 року № 211 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 »; рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 26 квітня 2001 року № 217 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки безоплатно у приватну власність»; рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 01 серпня 2006 року № 60 «Про внесення змін у рішення сесії від 26 квітня 2001 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_2 ».

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 09 червня 2017 року № 563/17-22, частина будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 , знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0368, загальною площею 0,0500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Площа земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , зайнята будівлею ОСОБА_2 площею 2,5 кв. м.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Аналогічні норми закріплені у частині першій статті 317, частині першій статті 319 ЦК України, у яких зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку із знаходженням частини будівлі відповідачів розміром у 2,5 кв. м на земельній ділянці ОСОБА_1 порушуються права останнього як власника земельної ділянки.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідачі отримали право власності на земельну ділянку після погодження та отримання відповідних дозволів відповідними державними органами та побудували будівлю, яку було зареєстровано у установленому законом порядку, а також на неврахування судом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної прецедентної практики Європейського суду з прав людини не заслуговують на увагу.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Позивач надав належні та допустимі докази своїх прав власника щодо спірної земельної ділянки та зазначив обставини, за яким вважає порушеним своє право мирно володіти своїм майном, що судом апеляційної інстанції правомірно враховано.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо поновлення дії оскаржуваної постанови апеляційного суду

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія оскаржуваної постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року зупинена ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року, то вона підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін, то судові витрати у такому випадку перерозподілу не підлягають.

Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. Ю. Гулейков Судді:І. А. Воробйова Р. А. Лідовець С. О. Погрібний Ю. В. Черняк