Справа № 310/3472/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

06 липня 2020 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги наступним. Відповідач є власником 1/2 частини житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка з народження безперервно проживає та зареєстрована у вказаному будинку. На теперішній час в будинку вона проживає із своєю сім`єю. В 1970 році ОСОБА_3 віддав ОСОБА_2 всі свої правові документи на належну йому частину будинку, технічну документацію та ключі та виїхав, тобто він з власної волі в будинку не мешкає, речей його в будинку немає. Позивачка весь час свого мешкання добросовісно вважала, що володіє будинком повністю законно, як своїм власним, оскільки вона постійно мешкає в будинку, відкрито утримує його в належному стані, приймає активну участь в житті вуличного комітету. Відповідач не користується своєю частиною будинку, але вона досі зареєстрована за ОСОБА_3 . Позивачка більше 10 років одноособово як власник утримує будинок, постійно та відкрито користується всім будинком, в якому зробила капітальний ремонт, в тому числі замінила вікна та сантехніку. Відповідач ніяким чином не утримує будинок, та взагалі не цікавиться його долею. Комунальні послуги сплачує ОСОБА_2 . Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами за набувальною давністю.

Позивачка, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове зсідання не з`явилась.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач є батьком ОСОБА_2 В 1970 році він віддав матері позивачки всі документи на будинок АДРЕСА_1 та поїхав працювати в Росію. Зв`язок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наразі відсутній. Позивачка разом із сім`єю проживають та зареєстровані у вказаному будинку. ОСОБА_2 понад 10 років відкрито, добровільно, безперервно користується ним, сплачує комунальні послуги, всі правовстановлюючі документи знаходяться у неї. Просила визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами за набувальною давністю.

Відповідач, повідомлений належним чином про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

1/2 частка будинку АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 7250 від 19 грудня 1962 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Держянвного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 205127985 від 24 березня 2020 року.

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 23 липня 2016 року Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, паспортом громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 , виданим 21 березня 1998 року Бердянським МВ УМВС України в Запорізькій області.

Як вбачається з наданих позивачкою квитанцій та податкових повідомлень, ОСОБА_2 з 1994 року сплачує комунальні послуги у спірному домоволодіння та земельний податок за земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона мешкає по сусідству з позивачкою та знайома з нею близько 20 років. Весь час ОСОБА_2 постійно мешкає в будинку АДРЕСА_1 , утримує його. Батька позивачки в будинку свідок ніколи не бачила.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

На підставі викладеного, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Згідно узагальнень Верховного Суду України та аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного) експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Така сама позиція закріплена і у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 910/17274/17 у п. 43 постанови від 14 травня 2019 року визначено умови визнання права власності за набувальною давністю, а саме - правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Відповідно до п. 46 вказаної постанови, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В судовому засіданні встановлені всі три умови, при яких можливо застосування ст. 344 ЦК України, а саме - добросовісність заволодіння майном, відкритість володіння та безперервність цього володіння позивачкою ОСОБА_2 .

Таким чином, суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги законними і обґрунтованими, оскільки в даному випадку об`єкт володіння - житловий будинок, є законним, не вилученим з цивільного обороту, введеним в експлуатацію, право власності на нього офіційно визнано та зареєстровано, позивачка понад 10 років користується, відкрито та безперервно володіє ним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 18, 141, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ), право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 липня 2020 року.

Суддя О. М. Вірченко