Справа № 713/2093/19
Провадження №2/713/83/20
РІШЕННЯ

іменем України

07.07.2020 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Матейчук Л.Ю., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Орган Опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод в користуванні , шляхом визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 третя особа: Орган Опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод в користуванні , шляхом визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням .

В позові вказувала, що він є власником будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору - дарування від 02.02.2000 року та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2009 року.

Відповідно до довідки про склад сім" ї від 06.11.2019 № 1800 за вказаною за адресою адресою зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відповідачка - ОСОБА_3 є колишньою дружиною . Понад 2 років остання з власної волі не проживає за місцем реєстрації, її речей в будинку не має, кореспонденції не отримує.

Посилається на те, що з відповідачкою не підтримую стосунків, йому невідоме її місце проживання, тому не звертався до неї щодо питання добровільного зняття з реєстрації місця проживання.

Вважав , що його звернення до суду із даною позовною заявою є однією з форм захисту власником своїх прав.

Актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї № 1297 від 06.11.2019 року підтверджується, що ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з вересня 2017 року.

Також, факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується примірником позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за підписом ОСОБА_6 .

Просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подав на нього свої заперечення вказував на те, що відповідач по справі добровільно не покинула спірний будинок з власної волі , позивач її побив в присутності неповнолітньої дочки та вигнав. Вказував на те, що всі речі залишилися в будинку крім її особистих речей , відповідач перебуває закордоном, оскільки їй необхідні кошти на лікування, просив в позові відмовити.

Третя особа: Орган Опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явилися. В адресованому суду клопотанні просили справу розглядати у їх відсутність за наявними матеріалами справи.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала наступні покази суду, що відповідачка є її рідною сестрою. Сторони гарно жили , виховували дітей. Декілька років назад у них виникли непорозуміння. Позивач взяв босоніжок з великим каблуком вдарив сестру по голові, в результаті чого виникла гематома, вона потрапила в лікарню. По поверненню позивач вигнав ОСОБА_3 з дому і вона змушена була проживати у неї. Пізніше поїхала за кордон, оскільки їй необхідні гроші для проживання.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні надала наступні покази , що є сусідкою позивача відповідачка на протязі трьох років не проживає у спірному будинку. Чи сторони сварилися не знає. Діти приходили до батька. Їй відповідачка говорила, що не хоче бути тут і що піде. Що стялося сказати не може.

Суд, заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав..

Судом встановлено, що позивач є власником будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору - дарування від 02.02.2000 року та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2009 року.

Згідно довідки про склад сім`ї від 06.11.2019 № 1800 за вказаною за адресою адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання за № 1297 від 06.11.2019 року підтверджується, що ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з вересня 2017 року.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч.1 ст.321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ч.1 ст.16 ЦК встановлено. Що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17-ц.

При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням , необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У випадку визнання судом поважності таких строків не проживання, суд відмовляє у задоволені позову.

До поважної причини відносяться: призов на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; поміщення дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; виїзд в зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника) - протягом усього часу виконання цих обов`язків; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; виїзд для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 4 статті 31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставину вчинення відповідачем перешкод у користуванні своєю власністю, та у чому саме вони полягають.

Крім того судом встановлено, що відповідачка в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України з поважних причин не проживає у спірному будинку , оскільки позивач застосовує до неї фізичну силу , виганяє з будинку, про що вказувала в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , а також випискою з історії хвороби ОСОБА_3 .. Також судом встановлено, що відповідач перебуває на тимчасових заробітках за кордоном, оскільки хворіє та потребує коштів на лікування .

За таких обставин, суд приходить висновку, що в даному випадку стороною позивача не доведено суду саме та обставина, що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Таким чином, вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та докази наявні у справі приходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Орган Опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод в користуванні , шляхом визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням через його недоведеність.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст. ст.2,3,10,12,13,18,76-81,258-259,263,264-265 ЦПК України, ст. 317, 319, 321, 356, 358, 364, 370 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа: Орган Опіки та піклування Вашківецької об`єднаної територіальної громади про усунення перешкод в користуванні , шляхом визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду через Вижницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Ю. Кириляк