Справа № 473/1843/20
РІШЕННЯ

іменем України

"15" липня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Вознесенську Миколаївської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

12.06.2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 -звернувся в суд з позовом до відповідача - ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0761 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначав, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу укладеного сторонами 27.02.2002 року позивач ОСОБА_1 - є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 30.11.2001 року нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка і є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок у відповідності з Державним актом на право приватної власності на землю виданим 14.04.1995 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення №69 від 22.03.1995 року та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №4878.

Посилаючись на пункти норми статті 120 Земельного Кодексу України діючого на час набуття ним права власності на нерухоме майно у їх сукупності як підставу для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені,без зміни цільового призначення, позивач просив позов задовольнити.

В підготовче судове засідання позивач та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання викликався за останнім відомим місцем проживання шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду, але в судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, суду надав пояснення про розгляд справи за його відсутності та про залишення вирішення спору на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу укладеного сторонами 27.02.2002 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 30.11.2001 року нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка і є власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок у відповідності з Державним актом на право приватної власності на землю виданим 14.04.1995 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення №69 від 22.03.1995 року та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю №4878.

У результаті відчуження 27.02.2002 року відповідачем ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу до ОСОБА_1 згідно зі ст. 120 Земельного Кодексу України діючої на час набуття ним права власності на нерухоме майно, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій він розміщений, без зміни цільового призначення (п.18 "ґ" Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ") перейшло право власності на земельну ділянку.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу жилого будинку 27.02.2002 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015рокуу справі 6-2цс15.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Керуючись викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0761 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 15.07.2020

Суддя О.Є. Старжинська