Справа № 305/2030/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Кондора Р.Ю., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Рахівського районного суду від 31 травня 2016 року (головуючий суддя Тулик І.І.) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 в особі його законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі: Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 30.11.2005 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит на суму 14 475 доларів США, які зобов`язався повернути до 29.11.2012.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

Позичальник належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 26.08.2015 становить 26 940,82 доларів США, що еквівалентно 609 401,35 грн, яку банк просив стягнути з боржника та поручителя солідарно.

Справа розглядалася неодноразово судами різних інстанцій.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 31.05.2016 у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір кредиту був укладений на строк до 29.11.2012, останній платіж був здійснений 27.10.2008, а з позовом до суду банк звернувся 23.10.2015, тобто позивач пропустив строк звернення до суду з позовом до боржника, що є підставою для відмови у позові. Також позивач пропустив строк звернення з вимогами до поручителя, оскільки банк пред`явив вимогу до поручителя 29.09.2015, тобто після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

На таке рішення суду подав апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». Доводом скарги є, зокрема, що кінцевим терміном погашення кредиту є дата 29.11.2012 року, з позовом банк звернувся до суду у вересні 2015 року, тобто позовна давність не пропущена.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22.08.2016 апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30.11.2005, яка станом на 26.08.2015 становить 3 133,32 дол. США, що за курсом Національного банку України станом 26.08.2015 складає 70 875,70 грн., і складається із: тіла кредиту 357,48 дол. США, що еквівалентно 8 086,20 грн., відсотків 1 263,98 дол. США, що еквівалентно 28 591,23 грн., комісії 11,86 дол. США, що еквівалентно 268,27 грн., та зменшеної пені 1 500 дол. США, що еквівалентно 33 930 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк остаточного погашення кредиту встановлено по 29.11.2012, банк звернувся до суду з позовом 23.10.2015, а також враховуючи те, що кредитним договором визначено щомісячні платежі погашення кредиту, дійшов висновку про те, що банк не пропустив строк позовної давності щодо всієї суми заборгованості за кредитом, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією, нарахованими у межах трирічного строку позовної давності, починаючи з 23.10.2012. Інші суми заборгованості, нараховані до 23.10.2012, стягненню не підлягають через сплив строку позовної давності. Також судом апеляційної інстанції було зменшено розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки її розмір значно перевищує розмір збитків банку.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.09.2018 касаційні скарги ОСОБА_1 та Банку задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22.08.2016 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову касаційної інстанції мотивовано тим, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Оскільки сторони кредитного договору узгодили строк кредитування до 29.11.2012 відповідач мав, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 30.11.2012, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Суд апеляційної інстанції неправильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь банку.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залучено до участі у справі, як правонаступника померлого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі його законного представника - ОСОБА_3 .

Представник Банку апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.11.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», змінена назва АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 14 475 доларів США на такі цілі: 9 886 дол. США на купівлю автомобіля та 4589 доларів США на сплату страхових платежів, із зобов`язанням повернути кредит щомісячними платежами та сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до умов цього договору у строк до 29.11.2012.

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 30.11.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно якого поручитель ОСОБА_4 разом із позичальником солідарно відповідають перед позивачем у повному обсязі за виконання зобов`язань позичальника, передбачених кредитним договором.

Згідно з пунктом 12 договору поруки зобов`язання за цим договором припиняються після п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно з розрахунком, наданим Банком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 30.11.2005 станом на 26.08.2015 становила 26940,82 доларів США і складалась із: 4091,11 доларів США заборгованості за кредитом; 5842,48 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 336,57 доларів США заборгованості з комісії за користування кредитом; 16670,66 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.70 т. 1).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним), або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково відповідно до положень ст. 1050 ЦК України.

Як зазначалось вище, кредит було надано для придбання автомобіля.

У запереченнях на позовну заяву відповідач зазначав, що 03.04.2010 на вимогу Банку він передав працівнику Банку, разом з нотаріально посвідченою довіреністю, належний йому автомобіль для його реалізації та направлення отриманих від продажу коштів на погашення кредитної заборгованості (а.с.36,37 т. 1). Згідно Довідки Рахівського ВРЕР УДАІ від 13.03.2012 № 551, автомобіль марки «Шкода Фабія 1.2», який був зареєстрований за ОСОБА_1 , знятий з обліку 28.04.2011 (а.с.41 т. 1). З наданого Банком розрахунку вбачається, що у липні 2011 року на погашення простроченої заборгованості ОСОБА_5 було зараховано 3056,77 доларів США. Заборгованість в сумі 4091,11 доларів США (про стягнення якої заявлено вимогу в даному позову) виникла станом на 29.11.2011 (а.с.5 т. 1). Заборгованість за процентами станом на 29.11.2011 становила 3346.88 доларів США, пеня - 764,98 доларів США, заборгованість за комісією 194, 25 доларів США.

Також встановлено, що ухвалою Рахівського районного суду від 10.02.2012 було відкрито провадження у справі № 709/463/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення (а.с.51-52 т. 2). За інформацією місцевого суду, провадження у цій справі знищено (а.с.233 т. 1). В той же час, як вбачається з ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, 10.05.2012 представник позивача подала до суду заяву про зміну позовних вимог та просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 61939,83 грн. (а.с.234 т. 1).

При цьому колегія зазначає, що залишення вказаної позовної заяви без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності, оскільки Банком було змінено строк виконання зобов`язання.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, ще у 2010 році Банк отримав придбаний за кредитні кошти автомобіль для його реалізації та погашення кредиту, у липні 2011 року кошти, отримані від реалізації автомобіля, були зараховані на погашення кредиту, а на початку у 2012 році звернувся до суду із позовом про звернення стягнення, змінивши в подальшому позовні вимоги на стягнення коштів.

Вказаної інформації під час розгляду справи судом першої інстанції, під час попереднього розгляду справи апеляційним судом та касаційним судом матеріали справи не містили.

Як вбачається з умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити кредит частинами кожного місяця, тобто умовами кредитного договору від 30.11.2005 встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Сторонами визначено строк повернення кредиту до 29.11.2012.

Зважаючи на те, що станом на кінець 2011 року заборгованість відповідача перед Банком складала понад 8000 доларів США, та виходячи з курсу НБУ щодо долара США близько 8 гривень за 1 долар США, звернувшись до суду на початку 2012 року із позовом про звернення стягнення на предмет застави та, визначивши в подальшому на початку травня 2012 року загальну заборгованість за кредитом в сумі 61939,83 грн та заявивши вимогу про її стягнення, Банк, змінив строк виконання зобов?язання за кредитним договором.

Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом у жовтні 2015 року, Банк пропустив строк позовної давності за вимогою про повернення тіла кредиту.

Як зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та від 28 березня 2018 року № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки позивач змінив строк зобов?язання, припинилося його право нараховувати проценти за кредитом. В той же час, оскільки Банк пропустив строк позовної давності за вимогою про повернення тіла кредиту, відтак пропущено і строк звернення з вимогою про стягнення відсотків, нарахованих до початку 2012 року.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки та комісії.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

За своєю природою порука є окремим строковим зобов`язанням, вона носить додатковий акцесорний характер. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування самого зобов`язання поруки.

У матеріалах справи, відсутні докази укладення між Банком та поручителем ОСОБА_4 письмового договору про збільшення позовної давності.

Попри те, що згідно з пунктом 12 договору поруки зобов`язання за цим договором припиняються після п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, оскільки сплинула позовна давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (сплив строк для захисту порушеного права), тому вимоги Банку до поручителя задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності пропущено, оскільки останній платіж був здійснений 27.10.2008, а з позовом до суду Банк звернувся 23.10.2015. На думку колегії суддів, строк позовної давності пропущено, оскільки Банком було змінено строк виконання зобов?язання, а отже висновки суду не відповідають обставинами справи і таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог слід змінити, а резолютивну частину рішення залити без змін.

Керуючись ст.368, п. 2 ч. 1 ст.374, п.п. 3,4 ст.376, ст. ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Рахівського районного суду від 31 травня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2020 року.

Головуюча:

Судді: