Справа № 454/1036/19 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/344/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 грудня 2019 року в складі судді Адамовича М.Я. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У квітні 2019 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути з відповідача 21297,47грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 14.07.2009 відповідачка отримала кредит в розмірі 9000 грн.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Банк виконав свої зобов`язання по договору в повному обсязі, надав відповідачці кредит у визначеному розмірі.

В порушення вимог закону, відповідачка своєчасно не повернула банку грошові кошти для погашення заборгованості, чим не виконала належним чином свої зобов`язання за даним договором.

Внаслідок порушення умов договору відповідачкою станом на 18.03.2019 виникла заборгованість в ромірі 21 297,47грн, які позивач просив стягнути з відповідачки.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 18 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.07.2009 р. в розмірі 12 167 грн. 89 коп., в тому числі: 7 509 грн. 26 коп. тіло кредиту, 4 658 грн. 63 коп. прострочене тіло кредиту.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1921 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідачки ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним, таким, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин у справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що до позовної заяви не було подано жодного доказу про отримання коштів відповідачем по справі, не представлено кредитного договору, а Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не були підписані відповідачкою по праві.

Покликаючись на відповідні правові позиції Верховного Суду зазначає, що у заяві позичальника відсутнє покликання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності, як і відсутній окремий договір про збільшення строку давності, також банком не представлено доказів про те, що відповідачка отримала кредитну карточку, а відсутність підпису в Умовах та Правилах надання банком кредиту свідчить про те, що такі не можуть вважатися складовою частиною договору.

Зазначає, що банк може ставити вимогу лише про стягнення тіла кредиту на суму 7509,26 грн., якщо така заборгованість існує, при цьому на картковий рахунок відповідачкою було внесено 207924,53 грн., тоді як в банку остання отримала 206983,93 грн., що свідчить про те, що борг перед банком відсутній, тому позов є безпідставним.

Вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості неналежним доказом, при цьому позивач не представив виписки із кредитного рахунку, не надано оригіналу первинних документів, а лише роздруківку з програми.

Стверджує, що зарахування внесених відповідачкою коштів на погашення заборгованості за кредитом банк безпідставно вносив на погашення відсотків, комісію, штрафи, прострочення кредиту, пені та на автоматичне погашення заборгованості.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Стягнути з позивача судові витрати.

15.05.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на апеляційну скаргу, покликаючись на судову практику та надавши світлокопію фотографії відповідачки із кредитною карткою, представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись з позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 14.07.2009, що підтверджується копію анкети - заяви від 14.07.2009, Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, витягом з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, розрахунком заборгованості за договором № б/н від 14.07.2009 станом на 31.05.2015 та розрахунком заборгованості за договором № б/н від 14.07.2009 станом на 18.03.2019, копією паспорта відповідачки.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що пред`являючи вимоги про погашення боргу за кредитним договором, банк просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню і штрафи тощо, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Більше того, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.07.2009 шляхом підписання анкети-заяви.

Суд покликався на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року та дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, тому дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за фактично отриману суму кредитних коштів, яка відповідає заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 14.07.2009 відповідачка ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заявку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, згідно з якою відповідачка виявила бажання отримати кредит, зазначила сімейний стан та інші особисті дані (а.с. 6).

ОСОБА_1 погодилася, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті Приват Банку.

За змістом пункту 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 2.1.1.2.4.).

Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на суперечливість між собою доводів апеляційної скарги, оскільки зазначаючи про відсутність доказів отримання відповідачкою кредитної картки, в подальшому, спростовуючи розмір заборгованості та позовні вимоги, представник відповідачки зазначає про внесення відповідачкою на відповідний картковий рахунок сумарно 207924,53 грн.

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачка не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14.07.2009 станом на 18.03.2019 відповідачка ОСОБА_1 заборгувала банку 21 297,47 грн., яка складається з тіла кредиту 7509,26 грн.; простроченого тіла кредиту 4658,63 грн.; пені 6969,26грн.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн. 669,96 грн.; штрафу 500грн.; штрафу (процентна складова) 990,36 грн.(а.с. 28-35).

Крім цього, зазначеним розрахунком підтверджується часткове погашення відповідачкою заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останньою своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, банк просить стягнути заборгованість, яка складається з тіла кредиту та заборгованості за користування кредитом.

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 14.07.2009 процентна ставка не зазначена.

Згідно довідки про умови кредитування, на якій підпис позичальника відсутній, процентна ставка зазначена на рівні 2,5 %, при цьому згідно розрахунку заборгованості процентна ставка була різною від 2,5 до 3,5 %.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався, зокрема на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та була ознайомлена і погоджувалася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені і штрафів за порушення умов договору.

Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення пені та штрафів з відповідачки не знайшли свого підтвердження, що свідчить про обґрунтованість висновків суду в цій частині.

Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, тому висновок місцевого суду про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом та простроченим тілом кредиту є обґрунтованими, ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, оскільки це ті кошти, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та нею використані без їх повернення.

Визначаючи розмір боргу, колегія суддів виходить з розрахунку, який надано Банком, оскільки відповідачкою цей розрахунок не спростований, іншого не надано, як і не встановлено судом.

З врахуванням висновків колегії суддів про підставність позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, оскаржуване рішення суду необхідно залишити без змін, як таке що ґрунтуються на законі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 грудня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 липня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк