КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи:761/877/20

провадження номер № 22-ц/824/8534/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року у складі судді Кондратенко О.О., у справі позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення упущеної вигоди, трьох процентів річних, інфляційних витрат та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення упущеної вигоди, трьох процентів річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 484 грн 46 коп., а також 1 000 грн 00 коп. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. Вказував, що 07 серпня 2019 року він звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з вимогою про виконання вказаної постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, однак відповідач 04 вересня 2019 року направив йому лист за № 27-036-15405/19, яким відмовився виконувати цю постанову суду, яка набрала законної сили. Також вказував, що 14 серпня 2019 року він пред`явив до відповідної державної виконавчої служби виконавчий лист, виданий йому 13 серпня 2019 року Шевченківським районним судом міста Києва, з примусового виконання вказаної вище постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, за яким 19 серпня 2019 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №59825975. Зазначав, що вказана постанова Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року була виконана державним виконавцем у примусовому порядку лише 24 грудня 2019 року та грошові кошти у розмірі 1 484 грн 46 коп. були перераховані на його вкладний ощадний рахунок у публічному акціонерному товаристві «Альфа-Банк» № НОМЕР_1 , за яким банк щомісячно нараховує та виплачує йому відсотки на залишок за рахунком, за ставкою 13,0% річних. Вважав, що у випадку задоволення відповідачем його вимоги про добровільне виконання рішення суду, він отримав би дохід у розмірі 13,0% річних на вказану суму, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню упущена вигода у розмірі 13,0% річних на суму 1 484 грн 46 коп. за період з 31 липня 2019 року по 24 грудня 2019 року, що становить 77 грн 19 коп.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, то позивач просив застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, та стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних за період з 31 липня 2019 року по 24 грудня 2019 року у розмірі 17 грн 81 коп. і інфляційні втрати за цей період у розмірі 22 грн 36 коп., що разом становить 40 грн 17 коп.

Крім того, позивач вказував, що у зв`язку з офіційною відмовою відповідача виконати рішення суду, яке набрало законної сили, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що відповідач, будучи державною установою та суб`єктом публічного права, відкрито та офіційно заявляє про порушення закону на шкоду позивачу. Виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, а також, виходячи з вимог розумності та справедливості, позивач оцінив моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн 00 коп.

Також зазначав, що оскільки позов стосується порушень його прав відповідачем під час виконання рішення суду у справі про захист прав споживача, то, на його думку, характер спірних правовідносин імперативно вказує на звільнення його від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того вважав, що наявні підстави для звільнення його від сплати судового збору, передбачені п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, є державним органом в розумінні наведеної норми закону.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь упущену вигоду у розмірі 77 грн 19 коп., три проценти річних з урахуванням інфляції у розмірі 40 грн 17 коп. та моральну шкоду у розмірі у розмірі 2 000 000 грн 00 коп.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня отримання ухвали суду.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою судді першої інстанції про повернення позовної заяви, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки вкладники банку є споживачами фінансових послуг в розумінні споживчого законодавства, то справи за позовами вкладників неплатоспроможних банків до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є справами про захист прав споживачів, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц. Таким чином, споживчі правовідносини, які виникли між сторонами спору у справі про захист прав споживачів, не припиняються з моменту ухвалення рішення суду в такій справі, а тривають до моменту повного фактичного виконання цього рішення. Вказує, що за системним тлумаченням ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовом, що пов`язані із захистом прав споживачів (а не тільки за позовами у самих справах про захист прав споживачів). Відтак, достатньою підставою для звільнення позивача від сплати судового збору є сама пов`язаність спору із захистом прав позивача як споживача, а не тільки безпосередньо споживчий характер спірних відносин.

Зазначає, що, звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду у справі про захист прав споживача, позивач у справі про захист права споживача здійснює (реалізує) своє право на доступ до правосуддя так само, як і за зверненням з первісним позовом про захист прав споживача, і звертається до суду за захистом тих своїх прав, які в розумінні закону є саме правами споживача. Тому вважає, що висновок суду про те, що спірні правовідносини у даній справі виникли лише під час примусового виконання рішення суду, не можна вважати належним обґрунтуванням вимоги сплатити судовий збір до особи, звільненої від такої сплати за законом. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин рішення суду залишалось невиконаним і судовий процес тривав, то позивач при поданні цього позову звернувся до суду саме за захистом прав споживача, який відбувається протягом всього судового процесу в цілому, включаючи і виконавче провадження, як невід`ємну частину цього процесу. Вказує, що оскільки згідно з чисельними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює у правовідносинах з вкладниками саме владну управлінську функцію та діє як державний орган, то на спори про відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як державного органу, поширюється дія п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». На думку позивача, повертаючи позовну заяву з мотивів несплати судового збору особою, звільненою від такої сплати законом, суд першої інстанції відступив від правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду.

Відповідач у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою. Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що на даний позов про невиконання рішення суду відповідачем не поширюється дія ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані відносини виникли під час примусового виконання рішення суду, а не з відносин споживача з установою. Також матеріальні збитки (упущена вигода), у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем, не підпадає під дію ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку послався позивач, оскільки вказані відносини виникли з примусового виконання рішення суду, а не з відносин споживача з установою. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

05 червня 2020 року через канцелярію апеляційного суду ОСОБА_2 подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких просить суд врахувати, що згідно з правовою позицією Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 761/25718/17 спори, що виникають з правовідносин у зв`язку з невиконанням чи під час виконання рішення суду, ухваленого у справі про захист прав споживачів, так само є спорами про захист прав споживачів, і на ці спори поширюються приписи ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якими передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позовна заява не оплачена судовим збором. Позивачу надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня отримання ухвали суду.

02 березня 2020, тобто, у строк, встановлений ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року, ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав заяву про усунення недоліків, у якій вказав, що позовні вимоги у справі полягають у відшкодуванні відповідачем збитків, завданих йому у зв`язку з невиконанням (відмовою у виконанні, перешкоджанні виконанню) рішення суду у справі про захист прав споживачів. Оскільки вкладники банку є споживачами фінансових послуг в розумінні споживчого законодавства, то справи за позовами вкладників неплатоспроможних банків до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є справами про захист прав споживачів, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц. Таким чином, споживчі правовідносини, які виникли між сторонами спору у справі про захист прав споживачів, не припиняються з моменту ухвалення рішення суду в такій справі, а тривають до моменту повного фактичного виконання цього рішення. Вказував, що за системним тлумаченням ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовом, що пов`язані із захистом прав споживачів (а не тільки за позовами у самих справах про захист прав споживачів). Відтак, достатньою підставою для звільнення позивача від сплати судового збору є сама пов`язаність спору із захистом прав позивача як споживача, а не тільки безпосередньо споживчий характер спірних правовідносин. Зазначав, що звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду у справі про захист прав споживача, позивач у справі про захист права споживача здійснює (реалізує) своє право на доступ до правосуддя так само, як і за зверненням з первісним позовом про захист прав споживача, і звертається до суду за захистом тих своїх прав, які в розумінні закону є саме правами споживача. Тому вважав, що висновок суду про те, що спірні правовідносини у даній справі виникли лише під час примусового виконання рішення суду, не можна вважати належним обґрунтуванням вимоги сплатити судовий збір до особи, звільненої від такої сплати законом. Окрім того, позивач послався на п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», як на додаткову підставу звільнення його від сплати судового збору у даній справі (а.с.14-16).

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддя першої інстанції керувався ч.3 ст.185 ЦПК України й виходив із того, що у встановлений судом строк, позивач недоліки не усунув, вимоги ухвали судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року не виконав. При цьому суд дійшов висновку, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Суддя першої інстанції зазначив, що матеріальні збитки (упущена вигода), у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачем, не підпадає під дію ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані відносини виникли під час примусового виконання рішення суду, а не з відносин споживача з установою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

По справі встановлено, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з указаним позовом є допущене Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прострочення виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі №761/24881/16-ц, згідно з якою з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стягнуто на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 484 грн 46 коп., а також 1 000 грн 00 коп. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду, а загалом - 1 484 грн 46 коп.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що звільнення від сплати судового збору встановлено за подання позову за умови, що, по-перше, цей позов подається споживачем, по-друге, позов стосується порушених прав позивача, як споживача у спірних правовідносинах.

Однак, у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг, зокрема, й фінансових.

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тобто, визначальною ознакою, яка характеризує фізичну особу, як споживача, є те, що ця особа придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію.

У свою чергу, продукція, згідно з п.19 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Даний позов стосується стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних на користь ОСОБА_1 упущеної вигоди, трьох відсотків річних з урахуванням інфляції та моральної шкоди, у зв`язку з допущеним Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прострочення виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у справі №761/24881/16-ц.

Отже, не викликає сумнівів, що у спірних правовідносинах позивач не придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити вироби (товари).

Так само спірні правовідносини не стосуються й виконання певної роботи у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки п.21 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Крім того, позивач у спірних правовідносинах також не придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити послугу у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» з таких підстав.

Так, згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Тобто, послуга, за змістом Закону України «Про захист прав споживачів», - це діяльність з надання особі матеріального чи нематеріального блага, яке визначене договором.

Натомість правовідносини щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача упущеної вигоди, трьох процентів річних з урахуванням інфляції та моральної шкоди, у зв`язку з допущеним простроченням виконання судового рішення про стягнення коштів, не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі правовідносини визначені не договором, а законом.

Між тим, пільга щодо сплати судового збору передбачена для споживачів саме Законом України «Про захист прав споживачів», тому, встановлюючи коло осіб, яких стосується вказана пільга, належить звертатись до визначень саме цього закону.

Отже, послуги, які не визначені договором, не є послугою, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена вказаним законом, до таких правовідносин не застосовується.

У спірних правовідносинах ОСОБА_2 також не є споживачем фінансових послуг.

Так, п.14 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачає, що фінансовими вважаються, зокрема, банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 не стосуються надання йому Фондом гарантування вкладів фізичних осіб фінансових послуг у розумінні п.14 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки правовідносини між сторонами не носять договірний характер.

Що стосується посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16, то колегія суддів враховує, що в даній постанові зазначено те, що при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору. Вказаною постановою висловлена правова позиція, згідно з якою споживачі, які звернулись за захистом своїх прав згідно Закону України «Про захист прав споживачів», звільняються від сплати судового збору як при поданні позовної заяви, так і на наступних стадіях цивільного процесу.

Проте, як зазначалось вище, предметом позову у цій справі є правовідносини, які не пов`язані із захистом прав позивача, як споживача у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, правовідносини у даній справі не є подібними з правовідносинами, що були предметом розгляду у справі №761/24881/16, тому посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, як на підставу для звільнення його від сплати судового збору, є безпідставними.

Також не є подібними правовідносини у даній справі із правовідносинами, що були предметом розгляду у справі № 761/25718/17, у якій Верховним Судом прийнято постанову від 13 травня 2020 року, на яку посилається позивач у додаткових поясненнях до апеляційної скарги.

Так, Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 761/25718/17 зазначив, що правовідносини сторін, наряду з іншими, також урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки зобов`язання між сторонами у справі з договору банківського вкладу не припинено, рішення суду не виконано, позивач залишається бути споживачем послуг банку.

Однак у даній справі судове рішення, прострочення виконання якого було підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з указаним позовом, на момент подання позову вже було виконане відповідачем.

Доводи позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», є безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень передбачено ст.1174 ЦК України.

Однак у даній справі ОСОБА_1 не заявлено позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як органу державної влади, про відшкодування шкоди на підставі ст.1174 ЦК України, що виключає можливість застосування до цих правовідносин положення п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Отже, установивши, що позивач у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не усунув та вимоги ухвали судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року щодо сплати судового збору не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення цієї заяви повивачу відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України.

Таким чином ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: