ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1711/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Семіряд І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

14 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 1997 до початку 2014 він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 . Факт проживання однією сім`єю встановлений рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 16.06.2015.

Вказав, що за період проживання однією родиною ними за спільні кошти, на потреби сім`ї, було набуто у спільну власність подружжя майно, а саме автомобіль марки Lexus RX350, легковий універсал-В,2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який за взаємною згодою був зареєстрований на ім`я відповідача. Він є співвласником зазначеного автомобіля.

Зазначив, що після припинення шлюбних відносин відповідач без його згоди здійснила продаж автомобіля, а отриманими коштами розпорядилася на власний розсуд.

Вказав, що питання про поділ автомобіля сторонами не вирішувалось, грошових коштів позивач від продажу автомобіля не отримував. Оскільки з моменту продажу автомобіля минув значний час, позивачем було замовлено та отримано висновок судового експерта - автотоварознавця, відповідно до якого вартість автомобіля складає 778 300,55 грн. Таким чином, позивач вважає, що 1/2 частина суми вартості автомобіля підлягає стягненню на його з відповідача.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги 23 червня 2018 року, ОСОБА_2 остаточно просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Lexus RX350 в сумі 389 150 гривен 27 копійок, а також понесені судові витрати в загальній сумі 6371 гривен 20 копійок.

17.01.2018 відповідач ОСОБА_1 подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що проти позову заперечує, так як відповідач не приймає участі у вихованні дитини, у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів на суму 56266,66 грн., все спільно нажите майно вже було розподілене між сторонами відповідним рішенням суду. (т.1, а.с.57).

У письмовому відзиві ОСОБА_1 зазначила, що в період з 1997 до початку 2014 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_2 . Після припинення шлюбних відносин сторони домовились про розподіл сумісних транспортних засобів, згідно якого в індивідуальній власності відповідача залишається спірний автомобіль марки Lexus RX350, у позивача залишається автомобіль марки Мерседес. Зазначеними транспортними засобами сторони розпорядилися на власний розсуд. Окрім того, ОСОБА_1 просить суд застосувати строки позовної давності, так як на її думку з 24.06.2014 розпочав спливати строк позовної давності щодо стягнення компенсації частини вартості автомобіля, тобто з кінцевої дати визначеної судом на усунення недоліків зустрічної позовної заяви про розподіл автомобіля в справі за її позовом. У зв`язку з чим відповідач просила відмовити у позові, застосувавши строк позовної давності. (т.1, а.с. 158-160).

17.03.2019 та 16.07.2019 позивачем ОСОБА_2 подано, відповідно, відповідь на відзив та письмові пояснення, в яких зазначено, що позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З інформації згідно баз даних Регіонального сервісного центру в Харківській області вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 спірний автомобіль було зареєстровано 13.03.2007, а знято з обліку з метою перереєстрації на іншу особу 13.11.2014, тобто в день відчуження. На момент продажу автомобіля сторони не проживали разом і тому позивач не міг дізнатися про намір відповідача продати автомобіль. Отже, про порушення свого права власності позивач дізнався лише з 13.11.2014 тобто з дати відчуження автомобіля. На думку позивач, саме з 13.11.2014 має відраховуватись початок перебігу позовної давності за позовними вимогами позивача (т.1, а.с. 169-173; т. 2. а.с. 1-6 ).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Lexus RX350, легковий універсал-В,2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 в сумі 389 150 (триста вісімдесят дев`ять тисяч сто п`ятдесят) грн. 27 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме витрати на залучення експерта у сумі 3088 (три тисячі вісімдесят вісім) грн 80 коп, по сплаті судового збору у сумі 3282 (три тисячі двісті вісімдесят дві) грн 40 коп, а всього 6371 (шість тисяч триста сімдесят одна) грн 20 коп.

Ухвалою цього ж суду від 18 грудня 2019 року у вищевказаному рішенні суду було виправлено описки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення першої інстанції є незаконним, винесеним з грубим порушенням норм процесуального права, не вірним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи.

Вказала, що судом першої інстанції грубо порушено приписи ст. ст. 60,62 ЦПК України в частині щодо допуску до участі у справі неповноважних представників позивача адвокатів ОСОБА_4 Д. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також прийняття до розгляду уточненої позовної заяви, підписаної неналежною особою та доданих до неї неналежних доказів, на підставі яких ухвалено незаконне рішення, в свою чергу, на порушення приписів п.2 ч,1 ст. 257 ЦПК України уточнена позовна заява не була залишена без розгляду.

Зазначила, що під час попереднього засідання відповідачем та його представником було подано клопотання про закриття справи виходячи з того, що спір про поділ майна, придбаного під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вже було вирішено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2015 року у цивільній справі № 638/229/14-ц, провадження 2/638/348/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки.

Вказала, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції суму вартості автомобіля зазначив виходячи з висновку авто-товарознавчої експертизи № 14358 від 19.06.2018 року, проведеної без огляду автомобіля, і виготовленої не на час звернення з позовом до суду, вартість автомобіля марки Lexus RX 350. легковий універсал- В, 2007 року випуску складає - 778300.55 грн.

Не згідна з тим, що згідно вказаного висновку автомобіль, що знаходиться в експлуатації майже 11 років, коштує стільки ж скільки він коштував при покупці, коли був новий. Вказаний висновок експерта не відображає дійсну вартість спірного автомобіля, оскільки не враховані особливості авто та коефіцієнт його зносу. Разом з тим в матеріалах справи міститься Довідка-рахунок від 13.11.2014 року серія ВІА, згідно якої спірний автомобіль було продано відповідачем за 368146.94 грн. Саме ця сума була отримана відповідачем від продажу авто, тому у разі задоволення позовних вимог, суд мав би стягувати половину від отриманої суми - а саме 184073,47 грн. Таким чином, судом незаконно стягнуто суму 389150.27 грн.. що перевищує навіть повну суму отриману відповідачем від продажу автомобіля.

У відзиві на скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення викладено в ст. 369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та жінки є рівними, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як роз`яснено абз. 1 п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 № 11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 22 згаданої постанови пленуму від 21.11.2007 року № 11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) наведено правовий висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц наведений правовий висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2018 у справі № 607/4701/13-ц.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.06.2015, яке було залишено без змін ухвалами апеляційного суду Харківської області від 24.11.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.04.2016, з урахуванням ухвали Дзержинського райсуду м. Харкова від 24.04.2019, встановлено факт проживання однією родиною без реєстрації шлюбу сторін по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 1997 року по жовтень 2012 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна залишено без розгляду ( т.1, а.с. 7-10, 11-13, 14-16, 208 ).

Судовим розглядом також було встановлено, що в період проживання однією родиною без реєстрації шлюбу позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 27.02.2007 був придбаний автомобіль марки Lexus RX350, легковий універсал-В,2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який 13.03.2007 був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

З наданої довідки Регіональним сервісним центром МВС України в Харківській області вбачається, що згідно баз даних, які використовує РСЦ в Харківській області, щодо реєстрації та перереєстрації автомобіля Lexus RX350, номер кузова НОМЕР_1 , спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1 13.03.2007. 13.11.2014 автомобіль Lexus RX350, номер кузова НОМЕР_1 перереєстровано на нового власника.

З копій довідки рахунку ТОВ « ВІП Єксперт » від 13.11.2014 серії ВІА НОМЕР_3 765214, акту технічного стану та оцінки транспортного засобу і номерного агрегату № 185 вбачається, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем ОСОБА_1 покупцю ОСОБА_7 за 368146,94 гривень. (т. 1, а.с. 100-111).

Відповідно до довідки від 05.10.2017, яка видана Регіональним сервісним центром в Харківській області, за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані (т.1, а.с.33).

Згідно висновку судово - автотоварознавчої експертизи №14358, який складено 19.06.2018 на підставі заяви позивача ОСОБА_2 Харківським НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, ринкова вартість автомобіля марки Lexus RX350, легковий універсал-В, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зі строком експлуатації сім років на момент проведення дослідження складає 778300,55 гривен. (т.1 а.с. 86-92).

Спірний автомобіль сторонами був придбаний для потреб їх родини, які знаходились в їх користуванні.

Спірний автомобіль відповідачем ОСОБА_1 був проданий без відома та згоди на укладення договору купівлі продажу позивача ОСОБА_2 , про що останньому стало відомо лише в 2017 році, а отримані від реалізації автомобіля кошти відповідачем ОСОБА_1 були використані на власний розсуд без відома та згоди позивача ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 продала автомобіль, який був придбаний під час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторін, після припинення шлюбних відносин сторін, та продала його без згоди ОСОБА_2 , а гроші витратила на власні потреби, належну ОСОБА_2 частину грошей не надавала, про що ОСОБА_2 не був обізнаний.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Вказані встановлені в судовому засіданні обставини щодо зазначених правовідносин, в частині придбання спірного транспортного засобу за рахунок сумісних коштів сторін, його призначення та використання для потреб родини сторін, в судовому засіданні були підтверджені та не заперечувались сторонами, а тому суд відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вважав їх безспірно встановленими.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем та відповідачем був придбаний автомобіль, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а їх частки є рівними. Підстав, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя з огляду на положення частини другої статті 70 СК України при вирішенні цього спору судом, не встановлено.

На підтвердження повноважень своїх представників ОСОБА_2 відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України надав відповідну довіреність, а представниками також були надані засвідчені копії Свідоцтв про право на заняття адвокатською діяльністю. При цьому адвокатська монополія на представництво інтересів учасників справи в суді першої інстанції в той час ще не діяла.

Заява про збільшення позовних вимог була подана до суду 22.06.2018 разом з доказами направлення цієї заяви на адресу відповідача та була отримана ним 05.07.2018. Суд прийняв згадану заяву у судовому у засіданні 13.08.2018 за відсутності жодних заперечень з цього приводу з боку відповідача.

Наведені у скарзі правові позиції Касаційного господарського суду не є релевантними до цієї справи, оскільки стосуються виключно спорів між господарюючими суб`єктами.

У даному випадку не було передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі, оскільки розглянута судом інша справа № 638/229/14-ц стосувалася поділу іншого майна подружжя, житлового будинку та земельної ділянки, про що свідчить рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті та розгляді зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки він був заявлений значно пізніше її відзиву на уточнений позов, крім того він не взаємопов`язаний з первісним позовом, що не зашкодило відповідачу подати цей позов до суду про стягнення коштів у загальному порядку, він розглядається судом в іншій справі № 638/16549/19.

Відповідач у доводах скарги помилково послався на правову позицію, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 18.04.2018 у справі № 61-189ск17. В частині розміру грошової компенсації, обґрунтованим є висновок про те, що така компенсація підлягає стягненню з відповідача виходячи з вартості транспортного засобу на час розгляду справи, що відповідає правовій позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 по справі № 127/7029/15-ц, яка відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, на яку посилається відповідач. Згідно висновку експерта ринкова вартість спірного автомобіля, зі строком експлуатації 7 років розрахована саме на момент проведення дослідження, на підставі відомостей щодо пробігу, віку та технічного стану авто на момент продажу автомобіля відповідачем. Тому висновок судової автотоварознавчої експертизи № 14358 від 19.06.2018 відповідає згаданим правовим висновкам Верховного Суду, а суд першої обґрунтовано не взяв до уваги вартість автомобіля продажу автомобіля.

Посилання у доводах скарги на помилку судового експерта у визначені вартості авто 2011 року випуску замість 2007, є безпідставними та спростовується висновком судової автотоварознавчої експертизи № 14358 від 19.08.2018, де зазначено, що судовий експерт автоварознавець використовував вихідні данні про те, що спірне авто має 2007 рік випуску та ринкову вартість зі строком експлуатації 7 років, що відповідає даті продажу спірного авто відповідачем у 2014 році, та ринкову вартість такого авто на день проведення експертного дослідження, що відповідає згаданій вище правовій позиції касаційного суду (а.с. 87-92 т.1).

Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.