Провадження № 2/522/199/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 24 грудня 2019 року надійшов позов ФОП ОСОБА_1 , пред`явлений до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за яким просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля №5141/2019/1294019 від 31.01.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно обґрунтувань позову, 09 липня 2018 року в м. Одеса по вул. Краснова ОСОБА_2 (далі Відповідач 1), керуючи належним йому на праві власності автомобілем «Renault Kangoo», д.р.н. « НОМЕР_1 », допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz GLE», д.р.н. « НОМЕР_2 ». Пошкоджений унаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », було застраховано в ПрАТ «СК «ВУСО» (далі Первісний кредитор) згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №5-01 від 02.03.2018року. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику автомобіля «Mercedes-Benz GLE», д.р.н « НОМЕР_2 », страхове відшкодування в розмірі 360 764 (триста шістдесят тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 17 коп.. Відтак, у розумінні ст.ст. 993, 1166, 1187 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України „Про страхування у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» (далі Первісний кредитор) відшкодувати завдані збитки в межах вищевказаної суми сплаченого страхового відшкодування. У подальшому відповідне право вимоги було відступлено Позивачу на підставі Договору №11/07/2019 про відступлення права вимоги від 11.07.2019 року (пункт №22 Додатку №1 до Договору). У свою чергу, Первісним кредитором з метою досудового врегулювання спору 03.12.2018року було направлено Відповідачу-1 Претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. Вказана Претензія була отримана Відповідачем-1 07.12.2018року, що підтверджується інформацію з сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення.

31.01.2019 року відбулася перереєстрація автомобіля «Renault Kangoo», д.р.н.« НОМЕР_1 », номер кузова НОМЕР_3 , із ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (далі Відповідач 2) на підставі договору Купівлі-продажу №5141/2019/1294019, оформленого в ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області. Водночас, Позивач вважає, що вищевказаний договір Купівлі-продажу №5141/2019/1294019 є фіктивний, а тому підлягає визнанню судом недійсним з огляду на наступне.

На думку Позивача, укладений між Відповідачами договір купівлі-продажу автомобіля «Renault Kangoo», номер кузова НОМЕР_3 , не спрямований на реальне відчуження вказаного автомобіля. ОСОБА_2 (Відповідач 1), відчужуючи належне йому на праві власності рухоме майно на користь свого сина - ОСОБА_3 (Відповідач 2), був обізнаний про наявність у Первісного кредитора до нього майнової вимоги на суму 360 764 грн. 17 коп.. А, отже, на думку позивача, Відповідач 1, з огляду на значний розмір заявленої майнової вимоги, передбачав негативні для себе наслідки у випадку звернення Первісного кредитора до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків в порядку регресу та подальшого виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на його майно. Вказане також підтверджує той факт, що оспорюваний правочин був укладений після отримання Відповідачем-1 Претензії про відшкодування збитків в порядку регресу. Додатково зазначав, що на даний час за Відповідачем-1 на праві власності не зареєстровано будь-яке інше рухоме або нерухоме майно, на яке в подальшому може буде звернено стягнення. Відтак, Позивач вважає, що Відповідачі, укладаючи спірний договір купівлі-продажу, діяли очевидно недобросовісно та зловживали своїми правами, оскільки укладений ними договір купівлі-продажу порушує майнові інтереси Позивача як кредитора і був направлений виключно на неможливість в подальшому звернення стягнення на відчужуваний автомобіль. Вважає оскаржуваний договір фіктивним.

Ухвалою суду від 15.01.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні 24.02.2020 року.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року за клопотанням представника позивача вирішено питання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 30.04.2020 року.

Розгляд справи 30.04.2020 року був відкладений на 07.07.2020 року у зв`язку з неявкою сторін та наявність клопотання представника відповідач про відкладення розгляду справи.

Судове засідання 07.07.2020 року було проведене в режимі відеоконференції за участі представника позивача ОСОБА_4 .. Інші учасники процесу до суду не з`явились.

Суд визнав причину неявку відповідачів неповажною та за згодою представника позивача, на підставі ч.1, 3 ст. 233 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачів, сповіщених належним чином.

Представника позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити за обставин, викладених у позові. Зазначив, що унаслідок ДТП від 09.07.2018 року ОСОБА_2 було пошкоджено автомобіль «Mercedes-Benz GLE», д.р.н. « НОМЕР_2 » та завдано збитки у розмірі 360 764, 17 грн.. Страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування та у відповідача виникло право зворотної вимоги. У свою чергу страхова компанія відступило позивачу право вимоги до ОСОБА_2 .. У цей період відповідач переоформив автомобіль на свого сина, що свідчить на думку представника позивача про намір ухилитись виконання зобов`язань та можливого задоволення боргових зобов`язань за рахунок автомобіля. Вважає, що спірний правочин є фіктивним, оскільки не був направлений на свідоме відчуження автомобіля та останній фактично не вибув із володіння ОСОБА_2 ..

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Із матеріалів справи судом встановлено, що 09 липня 2018 року в м. Одеса по вул. Краснова ОСОБА_2 (далі Відповідач 1), керуючи належним йому на праві власності автомобілем «Renault Kangoo», д.р.н. « НОМЕР_1 », допустив зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz GLE», д.р.н. « НОМЕР_2 ».

Пошкоджений унаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Mercedes-Benz GLE», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », було застраховано в ПрАТ «СК «ВУСО» (далі Первісний кредитор) згідно Договору добровільного страхування наземного транспорту №5-01 від 02.03.2018року.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику автомобіля «Mercedes-Benz GLE», д.р.н « НОМЕР_2 », страхове відшкодування в розмірі 360 764 (триста шістдесят тисяч сімсот шістдесят чотири) грн. 17 коп..

Відтак, у розумінні ст.ст. 993, 1166, 1187 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України „Про страхування у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» (далі Первісний кредитор) відшкодувати завдані збитки в межах вищевказаної суми сплаченого страхового відшкодування.

Із метою досудового врегулювання спору 03.12.2018 року страховою компанією було направлено Відповідачу-1 Претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. Вказана Претензія була отримана Відповідачем-1 07.12.2018 року, що підтверджується інформацію з сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення, між тим, у добровільному порядку вимога відповідачем виконана не була.

Також із матеріалів справи вбачається, що 31.01.2019 року відбулася перереєстрація автомобіля «Renault Kangoo», д.р.н.« НОМЕР_1 », номер кузова НОМЕР_3 , із ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (далі Відповідач 2) на підставі договору Купівлі-продажу №5141/2019/1294019, оформленого в ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області. Про що свідчить відповідь ТЦС 5141 РСЦ МВС в Одеській області від 03.09.2019 року.

У подальшому відповідне право вимоги страховою компанією було відступлено Позивачу на підставі Договору №11/07/2019 про відступлення права вимоги від 11.07.2019 року (пункт №22 Додатку №1 до Договору).

Водночас, Позивач вважає, що вищевказаний Купівлі-продажу №5141/2019/1294019 є фіктивний, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , про що свідчить лист Приморського районного у м. Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) (а.с.71).

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦКУ покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Тобто, законодавець визначив одну з головних умов договору купівлі-продажу - це оплата вартості майна після його одержання.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Згідно із цивільним законодавством вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок належного боржникові майна, відтак в інтересах кредитора здійснення заходів для збереження за боржником достатньої кількості майна з метою захисту його інтересів.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідна правова позиція висловлена Верховного суду у постанові від 23.01.2019 року по справі № 442/3285/16-ц.

Аналогічна правова позиція закріплена в Постанові Великої палати Верховного Суду по справі №369/11268/16-ц від 03.07.2019 року.

Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є:

введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна.

Аналогічний висновок зроблений в Постанові Верховного суду від 29.03.2018 р. по справі № 923/333/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного суд погоджується із доводами представника позивача та приходить до висновку, що ОСОБА_2 , напевно знаючи, про наявність невиконаних грошових зобов`язань перед страховою компанією (у подальшому перед позивачем), про що свідчить претензія про відшкодування шкоди (а.с.19), міг передбачити для себе негативні наслідки щодо стягнення такої шкоди в примусовому порядку та задоволення вимог за рахунок автомобіля, та з метою приховання майна на яке може бути звернуто стягнення, здійснив його формальне відчуження на користь родича сина ОСОБА_3 ..

Викладене не спростоване відповідачами належними та допустимими доказами, не підтверджено факт відплатної передачі автомобіля між відповідачами, не підтверджено свідомого наміру відчужити автомобіль на користь сина без наміру приховання наявного майна, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргових зобов`язань.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на рухоме майно до родича з метою приховати це майно від можливого виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів за регресною вимогою та задля уникнення в майбутньому негативних наслідків, пов`язаних зі зверненням стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55, 124 Конституції України, ст.. 11, 15, 16, ст.203-204, 207, 215-216, 234, 256, 267, 638-640, 655 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 3- 13, 19, 23, 42, 43, 48, 49, 72, 76-81, 89 , 95, 174, 175, ст. 223, 229, 241, ч.2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля №5141/2019/1294019 від 31 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду виготовлено 14.07.2020 року.

Суддя Домусчі Л. В.