Справа № 447/1451/18 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/3680/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Матвіїв Є.І., відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника КП «Розділжитлосервіс» - адвоката Гелемея Юрія Миколайовича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 вересня 2019 року у справі за позовом КП «Розділжитлосервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей, -

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року КП «Розділжитлосервіс» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що Комунальне підприємство «Розділжитлосервіс» ознайомилось зі статтею «ІНФОРМАЦІЯ_1», опубліковану в газеті «Вісник Розділля» за авторством ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та вважає, що деякі із тверджень порочать ділову репутацію КП «Розділжитлосервіс» та є такими, що не відповідають дійсності. Вважає за необхідне зобов`язати зазначених авторів спростувати відповідну інформацію, оскільки зазначена стаття містить ряд положень, які порочать ділову репутацію КП «Розділжитлосервіс».

КП «Розділжитлосервіс» фактично названо недобросовісним та непорядним управителем, попри те, що управителем згідно рішення виконавчого комітету Новороздільської міської ради № 87 «Про визначення управителя багатоквартирних будинків» стало з 10.04.2018 року, а отже об`єктивно оцінити діяльність КП «Розділжитлосервіс» за такий короткий період неможливо. Такі твердження є по своїй суті такими, що порочать ділову репутацію.

Крім цього, автори, пишучи про правовідносини, які виникли між Новороздільською міською радою Львівської області та КП «Розділжитлосервіс», використовують визначення поняття «дискредитація». Зокрема, відповідно до Господарського кодексу України та стаття 8 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, у тому числі щодо його товарів, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Твердження, про те, що керівництвом КП «Розділжитлосервіс» розроблена тактика збирачів щомісячної данини фактично свідчить про невизнання авторами законності цивільних правовідносин, які виникли між КП «Розділжитлосервіс» та споживачами житлово-комунальних послуг на підставі рішення виконавчого комітету № 24.04.2013 року № 157 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» визначено виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Новий Розділ Комунальне підприємство «Розділжитлосервіс».

Автори (відповідачі) називають поняття зобов`язання та відповідальність за порушення грошового зобов`язання, що встановлене статтею 625 Цивільного Кодексу України «даниною», яке історично визначалось як поняття, яке виникало без будь-яких правовідносин і має негативне значення.

Відповідачі, як учасники цивільних правовідносин, не керуються статтею 124 Конституції України згідно якої правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, не звертаються за захистом своїх порушених прав та інтересів, а голослівно називають незаконним те, що може визнаватись таким лише судами.

Крім цього, станом на сьогодні не має вироку, що набув законної сили, який би встановлював порушення чинного законодавства в частині надання житлово-комунальних послуг споживачам.

В статті також міститься звинувачення КП «Розділжитлосервіс» в зловживанні монопольним становищем на ринку, однак така інформація не відповідає дійсності, оскільки Львівським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України не приймалось рішення про таке зловживання виходячи з Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку (Розпорядження АМК N 49-р від 05.03.2002), Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідачі не є уповноваженими суб`єктами щодо притягнення до відповідного виду юридичної відповідальності за порушення антиконкурентного законодавства, встановлення тих чи інших обставин, які матимуть правове значення.

Станом на сьогодні будь-яких процедур щодо банкрутства не проводиться, КП «Розділжитлосервіс», не є боржником у розумінні ЗУ « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у зв`язку з чим просив:

визнати текст статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», опублікованої в газеті «Вісник Розділля» НОМЕР_1 від 25.05.2018р., а саме «в результаті не усвідомлення більшістю депутатів, а також керівництва міськради в повній мірі важливості питання вибору і призначення порядного і добросовісного управителя та надавача послуг по обслуговуванню і утриманню будинків, в результаті байдужості і бездіяльності деяких депутатів, мешканців міста поставши перед фактом призначення «управителем» підприємство, яке за період свого існування (наголошуємо: не діяльності, а існування) дискредитувало себе перед громадою. (Дискредитація - умисні дії, спрямовані на підрив авторитету, іміджу, довіри», «Керівництвом КП «Розділжитлосервіс» розроблена тактика збирачів щомісячної данини», «В провадженні знаходиться кілька кримінальних справ, в яких основним фігурантом порушення законодавства є КП «Розділжитлосервіс». Це беззаперечно свідчить про неналежне виконання своїх зобов`язань перед споживачами житло-комунальних послуг»,«будучи монополістом на ринку послуг ЖКГ (по утриманню будинків) при відсутності конкуренції КП «Розділолжитлосервіс» з 2013 року чотири рази змінювало тарифи на послуги в сторону збільшення (зростання)», «В цілому місті не знайдеться жодного будинку, в якому хоч на 10% відповідатиме ДСТУ: буде справною та обслуженою запірна арматура внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, централізованого опалення»,«мешканцями щомісяця сплачуються рахунки за поточний ремонт сходових кліток (під`їздів), в більшості з яких ремонт жодного разу не проводився від дня здачі будівельниками будинку в експлуатацію», «В державному судовому реєстрі -191 судове рішення, в більшості з яких вказано, що мешканці міста не сплачують за послуги, які вони не одержують від КП «Розділжитлосервіс»,«фактично підприємство знаходиться на стадії банкрутства» - таким, що не відповідає дійсності та порочить честь, гідність і ділову репутацію та зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 спростувати вказану інформацію.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 вересня 2019 року в позові КП «Розділжитлосервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності і принижують ділову репутацію, спростування таких відомостей - відмовлено.

Стягнуто з КП «Розділжитлосервіс» в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 3260 грн.

Стягнуто з КП «Розділжитлосервіс» в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 3440, 41 грн.

Рішення суду оскаржив представника КП «Розділжитлосервіс» - адвокат Гелемей Юрій Миколайович.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що районний суд не звернув увагу на те, що три тези порочать ділову репутацію, п`ять тез взагалі не відповідають дійсності. Зокрема щодо: 1. Встановлення юридичного факту банкрутства КП «Розділжитлосервіс»; 2. Наявність чи відсутність рішень у єдиному державному судовому реєстрі, які відповідають критеріям, на які наголошували автори статті; 3. Проведення ремонтів сходових кліток; 4.наявінсть чи відсутність будинків, які хоча б на 10% відповідали ДСТУ: є справною та обслуженою арматурою внутрішньо будинкових систем; 5. Документально підтвердження того, чи є КП «Розділжитлосервіс» монополістом і чи причинно-наслідковий зв`язок між таким статусом та змінами тарифів в 2013р; наявність чи відсутність кримінальних проваджень та причинно-наслідковий зв`язок між такими провадженнями та висновками відповідачів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

14 лютого 2020 року від Матвіїв Є.І. , представника ОСОБА_1 надійшов на адресу суду відзив на апеляційнійну скаргу. Звертає увагу, що зміст спірної статті зводиться до критики місцевої влади та являється лише оціночним судженням. Просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник КП «Розділжитлосервіс» , в судове засідання не з`явився, хоча про час та дату розгляду справи КП «Розділжитлосервіс» було повідомлене належним чином

Представник апелянта КП «Розділжитлосервіс», адвокат Гелемей Ю.М., 14.07.2020 року подав до суду заяву про відкладення апеляційного розгляду справи «на інший день» - з посиланням на те, що постановою Кабінету Міністрів України щодо карантинних заходів, що встановлені до 31.07.2020р., епідеміологічну ситуацію у Львові та області , з метою убезпечення від поширення захворювання на COVID-19, недопущення ризику для життя і здоровя учасників справи та працівників.

Розглянувши вищезгадану заяву представника апелянта про відкладення апеляційного розгляду справи «на іншу дату», колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї заяви, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дана справа перебуває в провадженні судів з січня 2020 року (7-м місяців) і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданих до суду позовах, запереченнях на ці позиви, письмових поясненнях, апеляційних і касаційних скаргах та запереченнях на ці скарги тощо.

Станом на час апеляційного розгляду справи (14.07.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше трьох місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак, від представника апелянта заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи проводити за відсутності представника апелянта - на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Матвіїв Є.І., відповідача ОСОБА_2 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення знаступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову КП «Розділжитлосервіс», суд першої інстанції виходив з того, що спірна інформація є лише оціночним судженням, яке відповідно до діючого законодавства не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, а якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», опубліковану в газеті «Вісник Розділля» за авторством ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 міститься твердження «в результаті не усвідомлення більшістю депутатів, а також керівництва міськради в повній мірі важливості питання вибору і призначення порядного і добросовісного управителя та надавача послуг по обслуговуванню і утриманню будинків, в результаті байдужості і бездіяльності деяких депутатів, мешканців міста поставши перед фактом призначення «управителем» підприємство, яке за період свого існування (наголошуємо: не діяльності, а існування) дискредитувало себе перед громадою. (Дискредитація - умисні дії, спрямовані на підрив авторитету, іміджу, довіри», «Керівництвом КП «Розділжитлосервіс» розроблена тактика збирачів щомісячної данини», «В провадженні знаходиться кілька кримінальних справ, в яких основним фігурантом порушення законодавства є КП «Розділжитлосервіс». Це беззаперечно свідчить про неналежне виконання своїх зобов`язань перед споживачами житло-комунальних послуг»,«будучи монополістом на ринку послуг ЖКГ (по утриманню будинків) при відсутності конкуренції КП «Розділолжитлосервіс» з 2013 року чотири рази змінювало тарифи на послуги в сторону збільшення (зростання)», «В цілому місті не знайдеться жодного будинку, в якому хоч на 10% відповідатиме ДСТУ: буде справною та обслуженою запірна арматура внутрішньо будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, централізованого опалення»,«мешканцями щомісяця сплачуються рахунки за поточний ремонт сходових кліток (під`їздів), в більшості з яких ремонт жодного разу не проводився від дня здачі будівельниками будинку в експлуатацію», «В державному судовому реєстрі -191 судове рішення, в більшості з яких вказано, що мешканці міста не сплачують за послуги, які вони не одержують від КП «Розділжитлосервіс»,«фактично підприємство знаходиться на стадії банкрутства».

Згідно з положеннями ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповна або перекручена).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, про захист своєї ділової репутації.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, вірно виходив з того, що викладена відповідачем інформація в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», опублікована в газеті «Вісник Розділля» за авторством ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , є власною суб`єктивною оцінкою відповідачами ситуації, що склалась через призначення управителем багатоквартирних будинків КП «Розділжитлосервіс». Наведена відповідачами інформація не містить конкретних фактів, є узагальненою критичною оцінкою відповідачами та вираженням їх суб`єктивної думки, яку не можна перевірити на предмет її відповідності та дійсності, тому така інформація є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна, Прагер і Обершлік ), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28.03.2013 року у справі "Нова газета" та Бородянський проти Росії", що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Також Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року у справі № 607/11104/15-ц.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Матвіїв Є.І. заявила клопотання про доручення доказів понесених судових витрат та їх розподіл у Львівському апеляційному суді, до якого долучила докази понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4800 грн., що підтверджується Меморіальним ордером № від 12.03.2020р. на суму 1000 грн., Меморіальним ордером № від 11.06.2020р. на суму 800 грн., Актом приймання - передачі наданих послуг від 01.07.2020р. на суму 4800грн..

Враховуючи, що оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4800,00 грн., понесені нею під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника КП «Розділжитлосервіс» - адвоката Гелемея Юрія Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 вересня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з КП«Розділжитлосервіс» в користь ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4800 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 липня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.