ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/70/20 Справа № 199/68/18 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Альфа-Банк, як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року у цивільній справі № 199/68/18 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року просить апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Вказана цивільна справа передана до Дніпровського апеляційного суду та 10.10.2018 року було проведено автоматизований розподіл даної справи між суддями, яка передана в провадження судді Дніпровського апеляційного суду Лаченковій О.В., у складі колегії суддів Варенко О.П., Свистунової О.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2019 року вбачається, що суддя Свистунова О.В. замінена на суддю Городничу В.С.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року клопотання Акціонерного товариства Альфа-Банк про заміну сторони її правонаступником задоволено.

Допущено у якості правонаступника Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк - Акціонерне товариство Альфа-Банк.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступник: Акціонерне товариство Альфа-Банк) та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №36/03-8 на купівлю автотранспортних засобів, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 29 818 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11 березня 2015 року, зі сплатою 12,5 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 12 числа кожного місяця рівними сумами.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 24.11.2017 року, за позичальником існує заборгованість по оплаті основної суми кредиту у розмірі 7 806,47 доларів США (еквівалент - 209 693,03 грн.), з яких: заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 7 784,95 доларів США (еквівалент 209 114,97 грн.).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (пункт 7.3 договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 11 березня 2015 року (пункт 1.1 договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (підпункт 1.1.1 пункту 1.1 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (підпункт 1.1.1 пункту 1.1) позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 12 числа кожного місяця рівними платежами.

Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань.

Аналіз умов договору сторін і зміст зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом 05 січня 2018 року.

А тому, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту та відсотками, яка нарахована в межах трирічного строку до дня пред`явлення позову, тобто з 05 січня 2015 року.

Проте, позивачем не надано суду детального розрахунку заборгованості, що позбавляє можливості визначитися із сумою заборгованості в межах строків позовної давності.

В суд апеляційної інстанції також був наданий розрахунок, з якого не вбачається саме заборгованість по кредиту з 05.01.2015 року 05.01.2018 року, , а вказана заборгованість по тілу та відсоткам з 12.03.2008 року по 14.01.2014 року і за 14.03.2017 рік, а заборгованість по пені лише з 18.06.2018 року по 18.04.2019 рік.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду детального розрахунку заборгованості, що позбавляє можливості визначитися із сумою заборгованості в межах строків позовної давності.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано те, що на момент пред`явлення Банком 05.01.2018 року позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк мав законне право у судовому порядку вимагати стягнення з відповідача заборгованість по тілу кредиту та процентах за кредитним договором, яка утворилась в результаті несплати відповідачем чергових платежів за кредитним договором, нарахованих за період з 05.01.2015 року по 11.03.2017 року включно, колегія суддів погоджується, однак позивачем не наданий детальний розрахунок за спірний період як тіла кредиту так і відсотків та пені, а тому неможливо встановити суму заборгованості по кредитному договору. А відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданого Банком розрахунку заборгованості як в суді першої інстанції так і апеляційної не можливо визначитися із сумою заборгованості в межах строків позовної давності.

Крім того, виписка по рахунку не є первинним документом, що також узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18, а тому сам по собі розрахунок не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості.

Твердження апелянта, що Банком було надано суду першої інстанції детальний розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, колегія суддів вважає недоречними, оскільки суперечить наявним в матеріалах справи доказам.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Альфа-Банк, як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича