ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/754/20 Справа № 213/1400/19 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 100 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він в період з «12» вересня 1991 року по «30» квітня 2008 року працював у Відкритому акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач. 22 травня 2002 року, під час виконання своїх трудових обов`язків, з ним трапився нещасний випадок, у зв`язку чим було створено комісію для розслідування нещасного випадку, що стався на даху тягового агрегату ОПЕ 1А. Відповідно до акту форми Н-5 комісія прийшла до висновку, що нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, а причина нещасного випадку - невиконання інструкції з охорони праці. В результаті нещасного випадку його було доставлено до цехової поліклініки та встановлено діагноз - електротравма (ІО ОООВ), опіки полум`ям ІІІАБ-ІV ст. 50% (30%) поверхні тіла, тулуба, лівої в/кінцівки, сідниць, н/кінцівки, зовнішніх статевих органів; опікова хвороба; сентікотоксемія; ампутація середньої третини правої гомілки; шлунково-кишкова кровотеча. Його лікування було досить тяжким, тривалим та наслідки отриманих ним травм спостерігаються і на сьогоднішній час. Так, під час лікування він переніс декілька оперативних втручань: близько семи разів було проведено нефректомію, аутодерно ксеноплатику; ампутацію правої голені та ампутацію лівої стопи, у зв`язку з чим за для організації свого життя постійно потребує протезування. За висновком МСЕК йому була встановлена стійка втрата працездатності 100% з повторним оглядом 01 жовтня 2003 року. Крім того, даним висновком встановлено, що він потребує не лише медикаментозного лікування, а також протезування, придбання протезно-ортопедичних виробів та потребує стороннього догляду. Після нещасного випадку позивач став інвалідом першої групи, а Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, здійснював виплату йому страхових платежів, що підтверджується відповідною постановою № 1016Н від 22 січня 2003 року. Позивач вважає, що відповідач повинен був створити на його робочому місці такі умови праці, які відповідають нормативно-правовим актам, а також забезпечити його справним обладнанням та додержання вимог законодавства у галузі охорони праці. Однак, через незабезпечення відповідачем належних умов праці на його робочому місце, це призвело до заподіянням йому шкоди у зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом. Зрештою він переніс низку оперативних втручань, постійно потребує протезування, лише за для змоги самостійно рухатися, при цьому відчуває біль, дискомфорт під час ходіння, що обмежує його рух, та час від часу змушений проходити курс медикаментозного лікування, переносити фізичні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків, та вимагає додаткових зусиль для організації життя. Зважаючи на вказане, вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому як потерпілому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. виходячи з характеру отриманого ушкодження здоров`я та триваючого по сьогоднішній день періоду лікування, а також враховуючи глибину його фізичних та душевних страждань, та погіршення здібностей (а.с.2-5).

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору(а.с. 52-57).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом 1 інстанції обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.86-89).

В апеляційній скарзі ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» посилаючись на те, що рішення суду 1 інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.98-102).

Відзивів на апеляційні скарги не надходила.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що період часу з 12 вересня 1991 року по 30 квітня 2008 року позивач ОСОБА_1 працював у Відкритому акціонерному товаристві «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

22 травня 2002 року на ВАТ «ІнГЗК» з машиністом електровоза ОСОБА_1 стався нещасний випадок.

Відповідно до акту №7 від 26.05.2002 року форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» - 22 травня 2002 року локомотивна бригада електровозу №46 у складі ОСОБА_1 , який мав право управління електровозом № СВ 400434 виданого 14 червня 2000 року, допущеного до самостійної роботи машиністом електровоза розпорядженням № 506 від 26.07.2000 року та помічника машиніста електровоза ОСОБА_2 заїхали на другий шлях ст. «Гор. + 90м» о 20 годині 10 хвилин та виявили витік повітря у високовольтній камері (районі головного вимикача). Після чого ОСОБА_1 вручну увімкнув головний вимикач, тоді було подано напругу на електровоз (піднявся центральний струмоприймач) та відновився робочий режим електровозу. Однак під час робочої зміни, ОСОБА_1 за для продовження роботи, потрібно було вручну то вмикати, то вимикати головний вимикач на електровозі. Під час чергового разу намагання увімкнути головний вимикач дистанційно виявилось неможливо, тому він прийняв рішення вручну увімкнути головний вимикач та піднявся на дах електровозу опустив передній боковий струмоприймач, однак потрапив під напругу в районі головного вимикача. В результаті дії електоричного струму з наступним загорянням одягу ОСОБА_1 були отримані значні опіки.

Відповідно до п. 7 акту основною причиною настання нещасного випадку є невиконання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимог інструкції з охорони праці (а.с12).

У пункті 10 акту (додаток №2) зазначено, що ОСОБА_1 допустив порушення п.3.12 «Інструкції з охорони праці для локомотивних бригад ЗДЦ ВАТ «ІнГЗК», п.п.3.1, 3.2 «Інструкції з безпеки праці для працівників залізно дорожнього транспорту на електрифікованих ділянках шляху ВАТ «ІнГЗК», п.1.1 «Інструкції про порядок дій локомотивних бригад і працівників контактної мережі при пошкодженні струмоприймача» (а.с.14).

Проведення інструктажів зі ОСОБА_1 було здійснено: вступний - 12.09.1991 року, первинний - 27.07.2000 року, повторний - 13.02.2002 року.

В результаті нещасного випадку ОСОБА_1 встановлений діагноз - «електротравма (ІО ОООВ), опіки полум`ям ІІІАБ-ІV ст. 50% (30%) поверхні тіла, тулуба, лівої в/кінцівки, сідниць, н/кінцівки, зовнішніх статевих органів; опікова хвороба; сентікотоксемія; ампутація середньої третини правої гомілки; шлунково-кишкова кровотеча».

За висновком МСЕК від 27 вересня 2002 року ОСОБА_1 встановлена стійка втрата працездатності - 100% з повторним оглядом 01 жовтня 2003 року. В подальшому встановлена втрата працездатності 60% та ІІІ група інвалідності довічно (а.с.24-28).

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, здійснював виплату ОСОБА_1 страхових платежів, що підтверджується відповідною постановою № 1016Н від 22 січня 2003 року (а.с.22-23).

ОСОБА_1 внаслідок виробничої травми переніс низку оперативних втручань, постійно потребує протезування, відчуває біль, дискомфорт під час ходіння та змушений проходити курс медикаментозного лікування, переносити фізичні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації життя (а.с.18,19,20-21).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи моральну шкоду у сумі 40 000 грн., суд 1 інстанції виходив з того, що основною причиною нещасного випадку є порушення позивачем вимог з охорони праці. Зокрема судом враховано, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується погоджується й колегія суддів, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Нормами статей 15, 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд 1 інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманою на виробництві травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд керувався критеріями загальнолюдських цінностей і виходив з розуміння того, що життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а ампутація середньої третини правої гомілки та втрата 60% працездатності та встановлення ІІІ групи інвалідності довічно, пов`язана з глибокими душевними стражданнями, що за законом підлягають компенсації, в тому числі й грішми.

Колегія суддів погоджується з тим, що тяжкість заподіяної травми, нестерпний біль та стрес, який відчував позивач після нещасного випадку, та фізична обмеженість на все життя і неможливість професійної самореалізації є безумовно значним моральним потрясінням.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз*ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи - не є слушними, оскільки судом в повній мірі досліджені матеріали та їм вірно надана правова оцінка, у звязку з чим порушень норм чинного законодавства колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт втрати працездатності встановлення ІІІ групи інвалідності довічно, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Апеляційний суд погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи, а відтак доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» з приводу того, що позивачем не надано обгрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди є безпідставними.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 40 000 грн.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами. Доводи апеляційних скарг сторін не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: