___________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2-др/947/26/20
10.07.2020 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси в одноособовому складі:
суддя Літвінова І.А. головуючий,
секретаря судового засідання Молодова В.С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивачів адвоката Новицької О.В.,
відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступників відповідача ОСОБА_4 ),
За приписами частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
У відповідності до частини третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Ухвалою суду від 03.07.2020 року заяву позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення прийнято та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
В судове засідання сторони з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів адвокат Новицька О.В. вимоги щодо порядку розподілу судових витрат підтримали та просять стягнути з кожного відповідача на користь позивачів: по 3 590,99 грн. - судового збору; по 2 474 грн. 20 коп. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та з державного бюджету України на користь позивачів 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову до суду в розмірі 7 181 грн. 97 коп.
Відповідачі проти такого порядку розподілу витрат не заперечували.
Суд, заслухавши присутніх у засіданні осіб, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви позивачів, виходячи з наступного.
Згідно з п. З ч. І ст. 270 ЦПК України, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, суд, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалює додаткове рішення.
Виходячи зі змісту ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1, п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Судовий збір підлягає розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України.
Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
За приписами ч. 1ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Аналогічна норма міститься в ч. З ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступниками відповідача позов було визнано до початку розгляду справи по суті, то позивачам ОСОБА_5 і ОСОБА_1 підлягає поверненню з Державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.
Решта сплаченого позивачами судового збору у сумі 7 181 грн. 97 грн. грн. підлягає відшкодуванню позивачам за рахунок відповідачів у солідарному порядку по З 590,99 грн. з кожного.
Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір повертається лише за клопотанням особи.
Оскільки клопотання позивачів було заявлене до суду при подачі позовної заяви та міститься у позовній заяві, у тому числі уточненій в остаточній редакції, то вимога позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо розподілу судових витрат є законною та підлягає задоволенню.
Зі свого боку, позивачі у заяві вказують, що ними враховується матеріальний стан відповідачів, і тому вони згодні на часткове відшкодування судових витрат шляхом їх розподілу рівними частками на всіх учасників процесу, й відповідно стягнення з відповідачів у рівних частках 4 948 грн. 40 коп., тобто по 2 474 грн. 20 коп. з кожного.
Принцип диспозитивності є однією з основних засад цивільного судочинства та згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Право позивача на зменшення розміру вимог кореспондується з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.
В ході розгляду заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_1 суд не встановив підстав для відмови у заявлених ними вимог.
Керуючись ст.ст. 2, 11-13, 141, 246, 270, п. 20 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, суд
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі - 3 590 (три тисячі п`ятсот дев`яносто) гривень 99 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі - 3 590 (три тисячі п`ятсот дев`яносто) гривень 99 копійок.
Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду в розмірі 7 181 (сім тисяч сто вісімдесят одна) гривня 97 копійок.
Додаткове рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Літвінова І. А.