Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/377/20

Номер провадження: 2/511/234/20

09 липня 2020 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Гринчак С. І.,

секретаря - Чернецької А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

02.03.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою в якій просить: визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,10кв.м., житловою площею 13.50кв.м.

В подальшому ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги.

Свої вимоги мотивувала тим, що з грудня 2005 року по серпень 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_4 за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . За взаємною згодою право власності на будинок було оформлено на ім`я чоловіка, ОСОБА_2 . Зазначила, що шлюб між ними було розірвано 26.08.2016 року. З часу купівлі квартири та до теперішнього часу вона з дітьми проживає в зазначеній квартирі. Відповідач з 2016 року у цій квартирі не мешкає, мешкає окремо. В лютому 2020 року вона попросила відповідача надати згоду на реєстрацію дітей у квартирі, на що він відмовив, та повідомив, що оскільки минуло більше трьох років з часу розірвання шлюбу, то вона втратила право на свою половину квартири тому повинна шукати інше житло. В зв`язку з чим вона була змушена звернутися до суду.

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та пояснила суду, що вона, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 за кошти сімейного бюджету, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . За взаємною згодою право власності на будинок було оформлено на ім`я чоловіка, ОСОБА_2 . Частки при купівлі квартири не визначались, шлюбного договору не укладалось. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 26.08.2016 року шлюб був розірваний. З часу купівлі квартири та до теперішнього часу вона з дітьми проживає в зазначеній квартирі, а відповідач з 2016 року у цій квартирі не мешкає, мешкає окремо. Спору між нею та її колишнім чоловіком з приводу права власності на квартиру, не виникало, з вимогами про поділ майна до суду не звертались, оскільки її колишній чоловік до лютого 2020 року не заперечував її право на вказане нерухоме майно. В лютому 2020 року вона попросила відповідача надати згоду на реєстрацію дітей у квартирі, на що він відмовив, та повідомив, що оскільки минуло більше трьох років з часу розірвання шлюбу, то вона втратила право на свою половину квартири тому повинна шукати інше житло. Вважає, що нею не пропущений строк звернення до суду з даними вимогами, оскільки про порушене своє право вона дізналася у лютому 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні, позовні вимоги позивача визнав в повному обсязі, просив суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Також, згідно ч.4 ст.206 цього Кодексу у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого засідання.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені докази, давши оцінку обґрунтованості заявлених вимог, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2005 року.

Від спільного життя мають неповнолітніх дітей: доньку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 21.06.2006 року, на підставі актового запису №124 (а.с.10) та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 26.09.2012 року, на підставі актового запису №432.( а.с.11).

За час перебування у шлюбі за спільні грошові кошти сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,10кв.м, житлової площею 13,50кв.м., що підтверджується Договором купівлі - продажу від 30.06.2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області, Івановою А.Й. та зареєстровано в реєстрі за №1085. За взаємною згодою право власності на квартиру оформлене на ОСОБА_2 ( а.с.12)

26.08.2016 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №191,- розірвано. Рішення набрало законної сили 06.09.2016 року (а.с.13).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.08.2016 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 стягнуто на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання двох дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 , після цієї дати стягувати на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_7 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 . Стягнення розпочато з 01.08.2016 року. ( а.с. 14)

Згідно довідки № 303 виданою виконавчим комітетом Роздільнянської міської ради від 19.02.2020 року позивач разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (а. НОМЕР_4 ).

Відповідно до акту, складеного депутатом Роздільнянської міської ради від 18.02.2020 року, ОСОБА_8 , 1966 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_9 , 1985 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 підтвердили, щопозивач дійсно зразом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.15)

В судовому засіданні позивач зазначила, що між нею та відповідачем не укладались договори щодо нерухомого майна, та будь-яким чином вони між собою не домовлялись щодо віднесення спірного нерухомого майна до особистого майна відповідача., спору між ними з приводу права власності на будинок не було, частки при купівлі квартири не визначались, шлюбного договору не укладали.

Однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 39,10кв.м, житлової площею 13,50кв.м., являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_1 та власністю її чоловіка ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права, на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається , що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як вбачається з пояснень сторін, згоди про поділ набутого на час шлюбу майна сторонами не досягнуто, тому вони вимушені вирішувати це питання в судовому порядку.

Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

З наведеного суд вважає, що достеменно встановлено, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 39,10кв.м, житлової площею 13,50кв.м., сторони придбали у період шлюбу, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому не визначались, а відтак є підстави вважати, що за ОСОБА_1 в силу закону належить 1/2 частина вказаної квартири. Тому заявлені вимоги ОСОБА_1 суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Питання початку перебігу позовної давності визначені в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, за змістом зазначених норм чинного законодавства, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд виходить не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

При розгляді вказаної справи встановлено, що після розірвання шлюбу в 2016 році та до теперішнього часу позивачка зареєстрована у спірній квартирі, і про порушення свого права дізналася у лютому 2020 року, а тому строк позовної давності нею не пропущено.

За такого, враховуючи, що права позивача на спірну квартиру до лютого 2020 року порушені не були, а про можливість порушення свого права власності на частку у спірній квартирі ОСОБА_1 дізналась тільки після того, як звернулася до відповідача надати згоду на реєстрацію дітей у квартирі, а відповідач відмовив, то перебіг строку позовної давності почався саме з цього часу, а не з розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_8 , а тому строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущений.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн., що документально підтверджені (а.с.3).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60,61,62,65,68,69,70,72СК України, ст.ст. 261,368,370,372 ЦК України, ст.ст. 4,18,19,76-81,95,141,258-259,200,206,263-265,273,354,355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,- задовольнити.

Визнати, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 39,10кв.м, житлової площею 13,50кв.м., є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39.10кв.м., житловою площею 13,50кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Суддя С. І. Гринчак