КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6598/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (далі - ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2»), треті особи: ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд визнати за нею право власності на кімнату АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 1993 року вона зареєстрована і проживає разом з членами своєї сім`ї - третіми особами по справі у зазначеній кімнаті в гуртожитку, власником якого є відповідач, на підставі розпорядження № 10 від 15 червня 1993 року. Оскільки вона понад двадцять п`ять років добросовісно, відкрито, безперервно користується і володіє цією кімнатою, то, на її думку, відповідно до вимог статті 344 ЦК України є підстави для визнання за нею право власності на майно в порядку набувальної давності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено статтею 344 ЦК України, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через свого представника за довіреністю - адвоката Пархоменко О.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що норми, які б містили заборону або обмеження для позивача в набутті права власності на спірну кімнату занабувальною давністю відсутні, а навпаки положення статей 15, 16, 344 ЦК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що єдиним способом такого набуття права є звернення до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів результатів оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи, та аргументів учасників процесу. У рішенні суд обмежився лише цитуванням норм закону та постанови Пленуму ВССУ без зазначення наявності якого елементу, визначеного частиною першою статті 344 ЦК України, не доведено позивачем або спростовано відповідачем. Вважає, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи. Суд, хоч і послався на частину першу статті 344 ЦК України, але до вирішення справи її фактично не застосував, не надавши жодної оцінки наявним в матеріалах доказам та обставин, які сторонами не ставилися під сумнів в контексті наявності всього комплексу елементів, визначених вказаною нормою як таких, що необхідні для набуття права власності за набувальною давністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову та правильно застосовано положення статті 344 ЦК України, адже позивач не довела підстав, визначених вказаною статтею, для визнання права власності на кімнату в гуртожитку, яка була надана їй у користування, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та її дочка - третя особа ОСОБА_2 були заселені у кімнату АДРЕСА_1 , як дружина співробітника ВАТ «Трест «Київоздоббуд» - ОСОБА_6 на підставі розпорядження № 10 від 15 червня 1993 року на жиле приміщення в гуртожитку для сімейних мешканців (а.с. 6).

Власником зазначеного вище гуртожитку є ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок серії НОМЕР_1 від 18 вересня 1998 року (а.с. 8, 45) та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135355851 від 23 серпня 2018 року (а.с. 46).

1 січня 2009 року між відповідачем та ВАТ «Трест «Київоздоббуд» укладено договір № 22 найму (оренди) житла, предметом якого є надання відповідачем у строкове платне користування (найм) цього товариства ліжко-місць у гуртожитку з метою розміщення та тимчасового проживання без права реєстрації працівників наймача, та яким зазначено, що майно є власністю - ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» (а.с. 47-49). При цьому суд установив, що відповідач неодноразово повідомляв сторону позивача про звільнення займаної кімнати в гуртожитку або укладення договору найму (оренди) ліжко-місць.

Частиною першою статті 127, статтями 128, 129 ЖК Української РСР передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Положеннями статті 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши характер правовідносин сторін у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач була вселена у кімнату гуртожитку АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача на підставі розпорядження № 10 від 15 червня 1993 року у зв`язку із перебуванням її чоловіка у трудових відносинах з ВАТ «Трест «Київоздоббуд», тобто отримала кімнату у користування, на час вселення вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тому вона не є добросовісним набувачем і підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 ЦК України, немає.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання кімнати у гуртожитку не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Ці обставини свідчить про виконання позивачем обов`язків, що покладаються на наймача, який користується житловою площею в гуртожитку.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кімната у гуртожитку не має власника, вибула із власності ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», правонаступником якого є відповідач, або ж вона є безхазяйною.

Навпаки, позивачу як члену сім`ї наймача кімнати в гуртожитку було відомо, що спірна кімната як і увесь гуртожиток належали на праві власності відповідачу, а тому слід дійти висновку щодо відсутності добросовісності, як однієї із умов набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому, як свідчать матеріали справи, з боку власника гуртожитку існують претензії до позивача з приводу користування нею спірною кімнатою та висувалися пропозиції про укладення договору оренди (найму) жилого приміщення з метою приведення взаємовідносин сторін у відповідність до чинних норм законодавства.

Зважаючи на те, що згоди не було досягнуто, у листопаді 2017 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , малолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення, тобто до звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2018 року провадження у зазначеній справі № 761/43726/17 було зупинено якраз до набрання законної сили рішення суду у справі про визнання права власності за набувальною давністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач не є добросовісним набувачем нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за іншою особою, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній