Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 522/7252/15-ц

провадження № 61-47451св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді Загороднюка В. І., від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М., від 24 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними договору споживчого кредиту та іпотечних договорів.

Посилаючись на те, що при укладенні договору споживчого кредиту банк вдався до нечесної підприємницької практики, застосування якої прямо заборонено нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати недійсними договір споживчого кредиту № ODVIGK01420034 від 05 вересня 2006 року, договір іпотеки № ODVIGK01420034 від 04 лютого 2008 року та договір іпотеки від 05 вересня 2006 року, а також зняти заборону відчуження зазначеного у договорах іпотеки нерухомого майна, виключити записи про обтяження даного майна іпотекою та заборону його відчуження з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано недійсним з моменту вчинення кредитний договір № ODVIGK01420034 від 05 вересня 2006 року, укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» Шведова А. В. та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту вчинення додатковий договір № 1 до кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05 вересня 2006 року, укладений 11 квітня 2013 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» Шведова А . В . та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту вчинення іпотечний договір від 05 вересня 2006 року, за яким в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0529 га на АДРЕСА_1 , укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» Шведова А. В. та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 12716.

Визнано недійсним з моменту вчинення іпотечний договір № ODVIGK01420034 від 04 лютого 2008 року, за яким в іпотеку передано будинок АДРЕСА_2 , укладений ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі заступника філії «Южне головне регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» Шведова А. В. та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1028.

Знято заборону № 498 відчуження зазначеної в іпотечному договорі від 05 вересня 2006 року земельної ділянки площею 0,0529 га на АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., що зареєстрована у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 12716.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 3729364 від 13 вересня 2006 року про обтяження іпотекою земельної ділянки площею 0,0529 га на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер земельної ділянки 73.

Знято заборону № 33 відчуження зазначеного в іпотечному договорі № ODVIGK01420034 від 04 лютого 2008 року будинку АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., що зареєстрована у реєстрі реєстрації нотаріальних дій за № 1028.

Виключено із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 6517625 від 04 лютого 2008 року, про заборону на об`єкт обтяження: будинок АДРЕСА_2 , номер за РПВН 7223415.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 8419007 від 02 лютого 2006 року, про обтяження іпотекою будинку АДРЕСА_2 , номер за РПВН 7223415.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення заявлених позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку про наявність у діях відповідача факту недобросовісної підприємницької практики. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Висновком судово-економічної експертизи визначено, що вихідним параметрам кредитування відповідає ануїтетний платіж у розмірі 1 798,18 дол. США, натомість у кредитному договорі банком встановлене значення даного платежу у сумі 1 808,80 дол. США. Такому значенню відповідає відсоткова ставка 15,5 %, що на 3,5 % більше аніж зазначено в кредитному договорі (12,0% річних).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, досліджено у судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2018 року акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовних вимог.

Місцевим судом не було враховано, що висновок експертизи не має заздалегідь встановленої сили і має оцінюватись судом разом із іншими доказами.

Укладеним кредитним договором визначено, що позичальник за користування кредитом платить банку 1% у місяць на суму залишку заборгованості (12 % річних) та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця, що загалом становить 15,5 % річних.

Отже, у кредитному договорі чітко вказано умови кредитування, з якими позичальник була ознайомлена.

Крім того, судом необґрунтовано відхилено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказують на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

14 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі № 522/7252/15-ц (провадження № 61-47451св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

15 квітня 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

18 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ODVIGK01420034, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на придбання житлового будинку у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 119 130,00 дол. США на термін з 05 вересня 2006 року по 05 вересня 2016 року, у тому числі 9 130,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку передбачених цим договором, із сплатою за користування кредитом у розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісячно, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов даного договору.

За цим договором ОСОБА_1 отримала у касі банку кредитні кошти у розмірі 110 000,00 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 вересня 2006 року ОСОБА_1 уклала з банком договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_3 .

Також на забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 05 вересня 2006 року ОСОБА_2 , як майновий поручитель ОСОБА_1 , уклав з банком договір іпотеки, за яким в іпотеку передав земельну ділянку площею 0,0529 га на АДРЕСА_1 .

У 2008 році дію договору іпотеки від 05 вересня 2006 року, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_3 , сторони припинили та 04 лютого 2008 року уклали інший іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку належний їй будинок АДРЕСА_2 .

11 квітня 2013 року ОСОБА_1 уклала з банком додаткову угоду до кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05 вересня 2006 року, якою сторони внесли зміни у пункти 3.2, 3.8, 4.1 зазначеного договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору № ODVIGK01420034 від 05 вересня 2006 року розмір щомісячного платежу, який у термін дії договору ОСОБА_1 мала надавати банку на погашення заборгованості за договором, визначений у розмірі 1 808,80 дол. США, яка складалася з заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди.

Згідно висновку судової експертизи № 4527/4528 від 29 липня 2016 року вихідним параметрам кредитування відповідає ануїтетний платіж у розмірі 1 798,18 дол. США, однак у кредитному договорі банком встановлено значення даного платежу в сумі - 1 808,80 дол. США. Такому значенню відповідає відсоткова ставка - 15,5 %, що на 3,5 % більше, аніж зазначено у кредитному договорі (пункти 1.1, 6.4 - 12,0% річних).

У підсумку експертом надано відповідь, що розмір загальної переплати за кредитом, за ануїтетною формою кредитування застосованою банком, становить 105 781,70 дол. США, у той час як за диференційованою (класичною) формою кредитування за тими самими вихідними параметрами кредитування розмір загальної переплати за кредитом склав би 93 907,68 дол. США. З цих розрахунків випливає, що застосована банком ануїтетна форма кредитування є дорожчою, ніж класична форма кредитування, на 11 874,02 дол. США.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із матеріалів справа, яка переглядається, вбачається, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування.

Укладеним кредитним договором визначено, що позичальник за користування кредитом платить банку 1% у місяць на суму залишку заборгованості (12% річних) та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту щомісяця, що становить щомісячний платіж у розмірі 1 880,80 дол. США.

Нарахування позичальнику щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, може бути, за умови належного доведення, підставою для недійсності договору лише в цій частині та проведення відповідного перерахунку за договором, проте не є підставою для визнання кредитного та забезпечувальних договорів повністю недійсними.

Отже, позивачами не доведено та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір (у повному обсязі) є недійсним, як і не надано доказів щодо недійсності договорів іпотеки.

За таких обставин, місцевий суд та суд апеляційної інстанції не надали належної оцінки всім обставинам у справі та дійшли неправильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Одним із доводів поданої касаційної скарги є те, що місцевим судом необґрунтовано відхилено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано заяву про застосування позовної давності (а.с. 136).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Таким чином, приймаючи до уваги недоведеність заявлених позовних вимог та відсутність факту порушеного права, за захистом якого позивачі звернулися до суду, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди повно встановили обставини справи, але місцевий та апеляційний суди неправильно надали оцінку встановленим обставинам, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними договору споживчого кредиту та іпотечних договорів - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик