Дата документу 08.07.2020 Справа № 332/4473/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/4473/19 Головуючий у 1 інстанції Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/807/1585/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Заводського районного суд м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначав, що з 30 червня 1993 року він працював директором Державної організації «Комбінат «Зірка», яка була підпорядкована Державному комітету України з державного матеріального резерву. З ним було укладено контракт.

06.04.2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к його було звільнено з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікарняному, то після надання листків непрацездатності Державним комітетом України з державного матеріального резерву 6 червня 2009 року було видано новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009 року № 116-к», яким змінено дату його звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009 року.

Рішенням Заводського суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року по справі № 2-1252/2009 позов ОСОБА_1 про поновлення його на роботі був задоволений. Але в добровільному порядку Держагентство резерву України рішення суду про його поновлення на роботі не виконало, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою та наданням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 року, про примусове виконання рішення суду.

09.10.2009 року відкрито виконавче провадження в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а 25.01.2010 року про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі до цього часу не виконане.

Оскільки Держагентство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського суду від 26.08.2009 року не виконало його, не поновивши його на посаді, то на підставі ст. 236 КЗпП України, просив суд стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді, а саме за період з 01 січня 2019 року по 01 грудня 2019 року (включно) в сумі 146937,06 грн., оскільки рішеннями Заводського районного суду м. Запоріжжя вже задоволені позови щодо стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу за попередні періоди.

Рішенням Заводського районного суд м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 січня 2019 року по 01 грудня 2019 року (включно) в сумі 146937,06 грн.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь держави судовий збір в сумі 1469,37 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державне агентство резерву України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на теперішній час закінчилась дія контракту, укладеного з позивачем при прийнятті на посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», тому є безпідставними його вимоги поновити його на роботі та стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст. 263 КЗпП України, оскільки трудові відносини між сторонами припинились за цими підставами.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Заводського районного суду від 26.08.2009р. про поновлення позивача на роботі до цього часу відповідачем не виконано, а тому наявні підстави для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку у відповідності до статті 236 КЗпП України за наступний період невиконання рішення суду з 01.01.2019р. по 01.12.2019р. у сумі 146 937,06 грн.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 30 червня 1993 року позивач працював директором Комбінату «Зірка».

06 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к позивач був звільнений з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікуванні, то після надання листків непрацездатності Державний комітет України з державного матеріального резерву 16 червня 2009 року видав новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009 р. № 116-к», яким змінено дату звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009 р.

Не погоджуючись зі звільненням з посади, позивач звернувся до суду з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009 року по справі № 2-1252/2009 позов був задоволений.

Апеляційним судом Запорізької області за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача постановлено рішення від 18.11.2009 року по справі № 22-4475/2009, яким змінено вище наведене рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а в частині поновлення на роботі рішення залишено без змін (а.с.7-9).

У добровільному порядку Державний комітет України з державного матеріального резерву рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 не виконав, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою із долученням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009 року, про примусове виконання рішення суду.

09.10.2009 року відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді, а 25.01.2010 року про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду до цього часу не виконано на роботі позивач не поновлений.

Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 року Державний комітет України з державного матеріального резерву було перетворено на Державне агентство резерву України, що стало правонаступником вказаного Державного комітету.

З моменту набуття чинності рішенням про поновлення позивача на посаді, яке не виконувалось відповідачем, ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до Державного комітету України з державного матеріального резерву та його правонаступника Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного з невиконанням рішення суду, які були задоволені судами на користь позивача.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016р., яке набуло чинності 07.06.2016р., позов ОСОБА_1 був задоволений: стягнуто з Державного агентства резерву України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2014р. по 04.03.2016р. в сумі 137013 грн. 82 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017 року, яке набуло чинності 13.12.2017 року, позов ОСОБА_1 також було задоволено: стягнуто з Державного агентства резерву України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 05 березня 2016р. по 17 лютого 2017р. в сумі 107397,75 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2018 року, яке набуло чинності 02.10.2018року, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 лютого 2017 року по 18 травня 2018 року в сумі 147 331,60 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2019 року, яке набуло чинності 11.12.2019 року, позов ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений та вирішено стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 19 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) в сумі 81647,28 грн. грн.

У позові у цій справі ОСОБА_1 просив суд стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст.. 236 КЗпП України за наступний період затримки виконання рішення суду про його поновлення на роботі.

Задовольняючи цей позов, суд виходив із того, що рішення Заводського районного суду від 26.08.2009р. про поновлення позивача на роботі до цього часу відповідачем не виконано, а тому наявні підстави для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку у відповідності до статті 236 КЗпП України за наступний період невиконання рішення суду з 01.01.2019р. по 01.12.2019р. у сумі 146 937,06 грн.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ОСОБА_1 займав посаду директора ДО «Комбінат «Зоря», а тому оплата праці та матеріальне забезпечення позивача як керівника цієї організації проводиться саме за рахунок керованої ним організації та знаходиться в прямій залежності від результатів її виробничо-господарської діяльності. Тому вважає, що суд безпідставно стягнув середній заробіток з нього як неналежного відповідача.

Колегія суддів встановлено, що положенням п. 3 трудового контракту, укладеного з ОСОБА_1 10.03.2006р., визначено, що оплата праці позивача як директора ДО «Комбінат «Зоря» здійснюється в межах установленого у кошторисі цієї організації фонду оплати праці.

При цьому, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з позовом не з приводу оплати праці за фактично відпрацьований час, тобто заробітної плати, яка належить йому, але не виплачується роботодавцем, що врегульовано нормами ст.ст. 115, 116, 117 КЗпП України, а з приводу стягнення середнього заробітку у зв`язку невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, що врегульовано статтею 236 КЗпП України.

Положеннями статті 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини випливають з приводу невиконання рішення суду власником або уповноваженим ним органом, та належним відповідачем судовим рішенням вже визначено особу, на яку покладається обов`язок поновити працівника на роботі.

Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009р. обов`язок з поновлення ОСОБА_1 на роботі покладено на Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з цього відповідача.

Крім того, з цього ж відповідача судовими рішеннями, які набрали законної сили, стягувався середній заробіток на підставі ст. 236 КЗпП України.

Таким чином, доводи скаржника про те, що за невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідати ДО «Комбінат «Зоря», колегія вважає такими, що не ґрунтуються на нормах законів, якими врегульовано спірні правовідносини, та суперечать судовим рішенням, якими вже вирішувався такий самий спір між сторонами, але за попередні періоди невиконання рішення суду.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що кошторисом Державного агентства резерву України не передбачені витрати на заробітну плату звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, з огляду на те, що такі витрати розпорядником бюджетних коштів додатково замовляються на підставі рішення суду про їх стягнення на користь працівника на наступний бюджетний рік.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що виконавче провадження з виконання рішення суду від 26.08.2009р. було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» у чинній на час прийняття такої постанови від 20.10.2010р. відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ в Запорізькій області редакції, а тому згідно статті 38 цього закону виконавче провадження з виконання цього рішення не може бути розпочато знову, що, є підставою для відмови працівнику у подальших стягненнях коштів відповідно до приписів статті 236 КЗпП України.

Вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки припинення можливості примусового виконання судового рішення, яке є невиконаним через дії боржника, який відмовляється від його виконання у примусовому порядку, не звільняє цього боржника від виконання рішення суду в інший спосіб, зокрема, в добровільному порядку, на що вказують положення ст. 129-1 Конституції України та інших підзаконних нормативно-правових актів щодо обов`язковості виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, обставини щодо закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом про поновлення позивача на роботі не звільняють боржника від виконання рішення суду, ухваленого іменем України, а отже і від відповідальності за його невиконання.

Твердження скаржника про неможливість виконання рішення суду у зв`язку із відсутністю посади директора ДО «Комбінат «Зоря», яка була скорочена, колегією суддів визнається безпідставним, з огляду на те, що таке становище також не звільняє роботодавця від виконання рішення суду або застосування іншого законного механізму вирішення цього питання, а не шляхом ігнорування цього рішення суду.

Вказане, зокрема, підтверджується судовим рішенням касаційної інстанції, якою переглядалось рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017р., яким з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 березня 2016р. по 17 лютого 2017р. в сумі 107 397,75 грн., та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2017р. про залишення цього рішення без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018р. за наслідками розгляду касаційної скарги Державного агентства резерву України вказані судові рішення залишені без змін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги вже були предметом аналізу касаційного суду, який відхилив їх як необґрунтовані.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що касаційним судом прийнято постанову між тими ж сторонами у такому самому спорі, але за інший період вимушеного прогулу через невиконання рішення суду роботодавцем, апеляційний суд бере до уваги висновки касаційного суду, яким проаналізовані ідентичні доводи скаржника на аналогічне рішення суду та визнані повністю необґрунтованими.

Посилання скаржника на те, що на теперішній час закінчилась дія контракту, укладеного з позивачем при прийнятті на посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», тому є безпідставними його вимоги поновити його на роботі та стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст. 263 КЗпП України, оскільки трудові відносини між сторонами припинились за цими підставами.

Зазначені доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги з огляду на те, що відповідач не виконав рішення суду, а тому не може ставити питання у цій справі, у якій розглядається спір щодо наслідків невиконання рішення суду, про припинення трудових відносин, які він не відновив з позивачем з 2009р.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суд м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: