П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 564/2143/18

Провадження № 22-ц/4815/664/20

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Олійник П.В.;

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступної та резолютивної частини):

09 год. 10 хв. 26 лютого 2020 року в м. Костопіль

Рівненської області

Повний текст складено: 02 березня 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.;

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Осійчук Іван Іванович ;

відповідача - адвокат Остапенко Володимир Сергійович;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Мотивуючи свої позовні вимоги, зазначала, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В провадженні Костопільського районного суду знаходиться поданий відповідачем позов про розірвання шлюбу. В січні 2015 року він залишив сім`ю і з того часу сторони сімейних відносин не підтримують, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Позивач не знала, де він перебував, а тому задля отримання допомоги на дітей звернулася до суду з позовом про визнання останнього безвісно відсутнім, який задоволено рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року. Також з 07 квітня 2015 року відповідач перебував у розшуку. 22 червня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про скасування факту визнання як безсовісно відсутнього, де зазначив, що з січня 2015 року знаходився на заробітках у Великій Британії . Таке ставлення відповідача до свого батьківського обов`язку спонукає до стягнення аліментів на утримання дітей і за минулий час, починаючи з січня 2015 року. Стверджувала, що платник аліментів є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, у Великій Британії отримує більше 2 000 фунтів стерлінгів щомісячно, а тому повинен сплатити аліменти на утримання обох дітей по 8 000 гривень на кожну дитину, а також за минулі роки, починаючи з січня 2015 року з розрахунку 8 000 гривень щомісячно.

З наведених мотивів просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 8 000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразово аліменти за минулі роки, починаючи з 01 січня 2015 року і до 15 серпня 2018 року в сумі 348 000 гривень.

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині щомісячного стягнення аліментів на утримання дітей, де вона просила стягнути по 9 000 гривень на кожну дитину щомісячно. Крім того, просила стягнути 1 140 гривень понесених на послуги перекладача та 9 000 гривень на правничу допомогу.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 2 500 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 140 судових витрат на оплату послуг перекладача.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 840, 80 гривень судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків; відповідач є працездатним, має змогу платити аліменти, а тому дійшов висновку про призначення їх в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 гривень щомісячно, адже належних та допустимих доказів про отримання останнім значного доходу і змоги сплачувати аліменти в більшому розмірі позивач не надала. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то в її задоволенні відмовив, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що вона в період з 2015 по 2018 роки вживала заходів щодо одержання аліментів.

У відшкодуванні витрат на правничу допомогу суд відмовив з підстав відсутності документально підтверджених доказів про оплату цих послуг, а також акту виконаних робіт із договором про надання правової допомоги. Щодо витрат на послуги перекладача, то суд стягнув ці кошти через те, що саме замовчування відповідачем інформації про свої доходи змусили позивача звернутись за отриманням відповідних послуг.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалась на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що в березні 2012 року відповідач поїхав на заробітки в Росію і до сім`ї з того часу не повернувся. В квітні 2015 року позивач зверталась у органи внутрішніх справ із заявою про його розшук, а згодом подала до суду й заяву про визнання безвісно відсутнім. Підставою для цього стала необхідність в оформленні тимчасової державної допомоги на дітей, яку не було призначено через недостатність стажу роботи колишнього чоловіка. Після розгляду заяви ОСОБА_2 про його появу Костопільський районний суд Рівненської області у рішенні від 14 серпня 2018 року встановив, зокрема, що заявник перебував у Великій Британії на заробітках, з дружиною не проживав та на час постановлення рішення також перебуває у Великій Британії . Тому саме ухилення від утримання дітей змусило ОСОБА_1 пред`явити позов про стягнення аліментів, коли стало відоме місце перебування чоловіка. Зазначала, що за її ініціативою 17 червня 2015 року Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області шлюб було розірвано. Щодо тверджень суду про відсутність доказів для задоволення вимог в порядку ч.2 ст.191 СК України, то вважала, що такими доказами є її звернення до відповідних органів і заяви про оголошення відповідача в розшук та безвісно відсутнім, чому суд оцінки не надав. Стверджувала, що ОСОБА_2 неодноразово заявляв про те, що живе в Лондоні та його місячний дохід складає більше 2 000 фунтів стерлінгів, тобто має можливість сплачувати аліменти щомісячно по 9 000 гривень. Щодо витрат на правничу допомогу, то, на переконання позивача, вони є реальними, не завищеними та підтвердженими доказами. Так, до суду було надано ордер про надання правничої допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордера, яка вказує на оплату адвокату 9 000 гривень та розрахунок. Проте такі витрати адвоката склали 7 700 гривень, оскільки адвокат повернув 1 300 гривень. Крім того, суд попередньої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування з Державної прикордонної служби відомостей про перетин кордону відповідачем, хоча вказана інформація необхідна для встановлення країни перебування відповідача і отримання відомостей про його доходи.

З викладених міркувань просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Витрати на надання правничої допомоги задовольнити частково - в сумі 7 700 гривень.

У поданому відзиві представник відповідача - адвокат Остапенко В.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в частині стягнення аліментів за минулий час та витрат за надання правничої допомоги - без змін. Зазначав, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 356 ЦПК України, оскільки особою, яка її подала, не вказано, які норми процесуального права порушено судом першої інстанції та які норми матеріального права неправильно застосовано. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, то на його переконання, як у позовній заяві так і у поданій апеляційній скарзі відсутні докази реального вжиття заходів позивачем щодо одержання з відповідача аліментів, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати або невиконання домовленості сторін щодо участі в утриманні дитини. Стверджував, що позивач, зазначаючи про різні дати, з яких нібито відповідач залишив сім`ю, а також те, що останній не надає будь-якої матеріальної допомоги, вводить суд в оману.

У поданій представником відповідача апеляційній скарзі покликався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Мотивуючи такі твердження, зазначав, що судом стягнено завищений, необґрунтований розмір аліментів без відповідного доказового обґрунтування. До позовної заяви не додано жодного доказу, яким можна було б підтвердити перебування відповідача у Великій Британії та спроможність сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. Під час судового розгляду справи учасниками справи та їх представниками лише акцентувалась увага суду на надумані, неправдиві висловлювання про перебування відповідача у Великій Британії і отримання значного доходу. У постановленому судовому рішенні відсутня оцінка аргументів, наведених учасниками справи в частині стягнення аліментів, хоча стороною відповідача, спростовано невмотивовані доводи позивача. Також представник відповідача вважав, що в оскаржуваному рішенні відсутня аргументація про стягнення з довірителя саме 2 500,00 гривень на кожну дитину. При цьому звертав увагу на законодавчу визначеність мінімального розміру аліментів, який підлягає стягненню, що на день розгляду судом позову склало 1 109 гривень на кожну дитину. Зазначав, що оскаржуваним судовим рішенням порушено рівність прав та обов`язків батьків, а матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей покладено в обов`язок лише батька. Оскільки відповідачем під час судового розгляду справи доведено безпідставність та надуманість тверджень позивача про перебування ОСОБА_2 у Великій Британії , то і витрати на послуги перекладача у сумі 1 140,00 гривень не можуть стосуватися розгляду справи. Крім того, наголошував, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З цих підстав просив рішення суду змінити, стягнувши аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1 500 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. В частині стягнення витрат на оплату послуг перекладача просив відмовити, а в решті судове рішення - залишити без змін.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечувала проти наведених в ній аргументів і доводів. Зазначала, що зі змісту апеляційної скарги видно, що представник відповідача просить зменшити розмір аліментів для свого клієнта на утримання його двох дітей до мінімального розміру - як для безробітного. Проте відповідач фактично з 2015 року по даний час перебуває на заробітках у Великій Британії , неодноразово заявляв про те, що живе у Лондоні, його місячний дохід складає більше 2000 фунтів стерлінгів, що за курсом Національного банку України складає 70 140 гривень. Тому, на переконання позивача, ОСОБА_2 має можливість сплачувати аліменти щомісячно на утримання дітей по 9000 гривень. Відомості про його реальні доходи суду так і не надав, хоча зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дітей. Вважала, що неотримання відомостей про доходи відповідача за допомогою численних звернень суду до компетентних органів Великої Британії, не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на послуги перекладача. Відповідач не спростував факт свого перебування у Великій Британії , про це він вказував при зверненні до суду про скасування судового рішення про визнання його безвісно відсутнім. Проте представник відповідача в судовому засідання вказував, що йому не відомо, де перебуває його клієнт, так я він з ним не спілкується, а мати відповідача, будучи допитаною як свідок, на запитання головуючого про місце перебування сина відповіді не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та заявників, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення.

Як з`ясовано матеріалами справи, і ці обставини учасниками справи та їх представниками не заперечуються та визнаються, від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спірні правовідносини між сторонами виникли і тривають з приводу уникнення відповідача від своїх батьківських обов`язків з надання синам матеріального утримання, тобто із факту порушення прав дітей на матеріальне забезпечення своїм батьком, що підлягають судовому захисту.

Діти проживають з матір`ю, а батько хоча й зареєстрований по АДРЕСА_1 , проте інформації про своє фактичне місце перебування та отримання заробітку (доходу) не надає, а матеріали справи не містять.

Суд попередньої інстанції за результатами вирішення відповідних заяв позивача вживав заходів задля з`ясування місця перебування, працевлаштування та розміру заробітку (доходу) ОСОБА_2 , втім, незважаючи на їх неодноразовість та тривалий строк розгляду цивільної справи, такі обставини не було встановлено.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", який набрав чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України "Про судовий збір". Зокрема, цим Законом передбачено підвищення мінімального розміру аліментів, спрощення процедури стягнення аліментів та оголошення аліментів власністю дитини.

Відповідно до ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У силу положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Отже, суд першої інстанції, врахувавши наведені положення, норми ст. 180 СК України щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дітям необхідного матеріального утримання, відсутності у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутності істотних обставин, які могли б впливати на виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дітей, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання синів у розмірі 2 500 гривень на кожну дитину щомісячно.

На переконання колегії суддів, визначений розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для їхнього фізичного, розумового, морального та соціального розвитку, через що доводи осіб, які подали апеляційні скарги, про незаконність судового рішення в цій частині на увагу не заслуговують.

Закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує, а тому твердження представника відповідача про необґрунтоване стягнення аліментів в більшому, аніж гарантовано законом розмірі помилкові.

Щодо стягнення аліментів за минулий час, то, на думку апеляційного суду, хоча суд попередньої інстанції і допустив суперечливі висновки про ухилення відповідача від надання утримання дітям, встановивши при цьому факт перерахування останнім коштів позивачу, що стало однією з підстав для визначення розміру стягуваних аліментів щомісячно, проте це протиріччя не потягло за собою хибного вирішення позовної вимоги.

Так, очевидним є те, що в період, за який ОСОБА_1 просила стягнути аліменти, як за минулий час, ОСОБА_2 підтримував родинні взаємини, що підтверджується, зокрема, наданими його представником світлинами (а.с. 32 - 48) та показаннями свідка ОСОБА_7 .

Між тим, жодних доказів на підтвердження того, що позивач в період 2015-2018 років вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача не надано.

Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку винятку лише за наявності таких умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Тому ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто - це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Отже, доводи позивача в частині спору про стягнення аліментів за минулий час, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції. При цьому ОСОБА_1 не надала колегії суддів будь-яких доказів з цих обставин, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Про посилання авторів апеляційних скарг на порушення норм процесуального права, то згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України такі порушення можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи. Однак порушень, які б потягли за собою помилкове розв`язання цивільно-правового спору апеляційним судом не встановлено.

Також апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

З приводу клопотання позивача про витребування з Державної прикордонної служби України відомостей щодо перетину ОСОБА_2 державного кордону колегія суддів зважає, що така інформація, виходячи із обставин справи та підстав, якими спростовано позовні вимоги та доводи апеляційних скарг, не є визначальною. Як зазначалося, встановлений розмір утримання дітей є достатнім, вимоги про стягнення аліментів за минулий час не доведені, а факт перебування відповідача за кордоном хоча й підтверджений, однак це не може спонукати до скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

При цьому доводи сторін не вказують і про скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення питань стосовно розподілу судових витрат.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, які пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки позивачем не було подано документу, що підтверджував би оплату адвокатських послуг і при цьому відповідав вимогам документа бухгалтерської звітності, а також не надано договору про надання правової допомоги та актів виконаних робіт, то відмова у відшкодуванні відповідних витрат є справедливою і законною.

За формою і змістом документи бухгалтерської звітності мають відповідати Додатку 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення).

Для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб) застосовується прибутковий касовий ордер.

За змістом п. 23, 25 наведеного Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

Касові документи можуть бути паперовими або електронними.

Приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером (додаток2), підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання.

Крім того, належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, є докази, які доводять відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення".

До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 березня 2019 року в справі № 283/2065/14-ц.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В свою чергу, доводи представника відповідача про відсутність підстав для стягнення судових витрат на оплату послуг перекладача через те, що стороною позивача не надано жодного доказу, який би підтверджував факт знаходження його довірителя у Великій Британії , колегією суддів відхиляються.

Так, скасовуючи своє рішення від 25 травня 2015 року про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, Костопільський районний суд Рівненської області встановив факт перебування його перебування у Великій Британії (а.с. 59 зворот).

Отже, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення суду без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.07.2020

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С.Шимків