Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 465/6185/14-ц

провадження № 61-14559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кружиліної О. А.,

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 54 591,00 дол. США терміном до 08 липня 2022 року на придбання квартири, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Періодом сплати вважається період з «20» по «25» число кожного місяця.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028, за яким у випадку невиконання боржником зобов`язання за кредитним договором, боржник і його поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачі ухиляються від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашають, внаслідок чого утворився борг на загальну суму 47 761,53 дол. США, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 у розмірі 47 761,53 дол. США, що за курсом 11,84 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 травня 2014 року складає 565 496,49 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року в складі судді Алтухової О. Ю. позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAЕНG115290028 від 09 липня 2007 року у розмірі 47 761,53 дол. США, що за курсом 11,84 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 травня 2014 року складає 565 496,49 грн, яка складається з наступного: 39 592,54 дол. США (еквівалентно 468 775,67 грн) - заборгованість за кредитом; 1 917,43 дол. США (еквівалентно 22 702,37 грн) - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 797,60 дол. США (еквівалентно 44 963,58 грн) - заборгованість за комісіями; 159,49 дол. США (еквівалентно 1 888,36 грн) - заборгованість з пені; а також штрафи: 21,11 дол. США (еквівалентно 249,94 грн) - штраф (фіксована частина); 2 273,35 дол. США (еквівалентно 26 916,46 грн) - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1 827,00 грн з кожного та витрати за подачу оголошення по 196,95 грн з кожного.

Заочне рішення місцевого суду мотивовано тим, що суду не надано належних доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідачів від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до положень статті 617 ЦК України.

Справа неодноразово переглядалася в апеляційному порядку.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року скасовано.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAЕНG115290028 від 09 липня 2007 року у розмірі 493 366,40 грн, яка складається з: 468 775,67 грн заборгованості за кредитом, 22 702,37 грн заборгованості за відсотками, 1 888,36 грн заборгованості за пенею.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4 000,00 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення суперечить статті 61 Конституції України. Вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією судова колегія вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони суперечать приписам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.При цьому, судова колегія виходила з того, що кредитним договором, укладеним між сторонами, комісія передбачена фактично за обслуговування банком наданих споживачу грошових коштів. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Підлягають стягненню з відповідачів заборгованість за кредитом, відсотками та пенею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким заочне рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення змінити, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишок заборгованості за кредитним договором в розмірі 31 289,44 грн.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Фрунзенського районного суду м. Харкова.

04 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 05 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 12 червня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сімоненко В. М., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № НАЕНG115290028 від 09 липня 2007 року. За рахунок коштів в сумі 384 000 грн, отриманих від продажу квартири було погашено як тіло кредиту, так і пеня, комісія, проценти. Таким чином, різниця між сумою заборгованості за кредитним договором (що вже включає проценти, штраф, пеню) та отриманою банком від продажу квартири сумою складає (415 289,44 - 384 000,00) 31 289,44 грн.

Звертаючись з позовом до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 після реалізації предмета іпотеки, банк фактично двічі стягує заборгованість за кредитом, яка є більшою, аніж сума, яка надавалась в кредит.

Заявник вважає таку вимогу банку несправедливою, такою, що порушує приписи статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 09 липня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № HAЕНG115290028, за умовами якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 54 591,00 дол. США терміном до 08 липня 2022 року на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Відповідно до пунктів 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 вказаного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 1,00 % від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору періодом сплати вважається період з «20» по «25» число кожного місяця.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 (т. 1 а. с. 17).

Відповідно до зазначеного договору поруки ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , а саме: повернути до 08 липня 2022 року кредит у сумі 54 591,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та іншими виплатами, а також сплатою можливих штрафних санкцій, з «20» по « 25» число щомісяця.

Згідно із пунктом 11 договору поруки від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028, порука припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 у розмірі 415 289,44 грн із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» для чого ПАТ КБ «ПриватБанк» надано право від імені ОСОБА_1 укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною реалізації (т. 1 а. с. 102).

На підставі зазначеного судового рішення та договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2014 року іпотечне майно було реалізоване і кошти у розмірі 384 000,00 грн 05 лютого 2014 року було зараховано в порядку, передбаченому пунктом 3.3 кредитного договору (т. 1 а. с. 103).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 09 липня 2007 року № HAЕНG115290028 у розмірі 415 289,44 грн із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1 а. с. 102).

Тобто, ПАТ КБ «ПриватБанк»використало у 2013 році своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк»звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договоромпісля пред`явлення до ОСОБА_1 вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, які задоволені рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, передбачених договором.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення не врахував закінчення строку кредитування і припинення у зв`язку з цим права кредитора нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Отримані від продажу предмета іпотеки грошові кошти, банк зарахував в наступному порядку: 3 417,84 дол. США - в рахунок комісії, після чого до сплати (станом на 05 лютого 2014 року) - 0,00 дол. США (в подальшому нараховувалась, у зв`язку із прострочкою виконання зобов`язань відповідно до умов кредитного договору); 20 174,01 дол. США - в рахунок пені, після чого до сплати (станом на 05 лютого 2014 року) - 0,00 дол. США (в подальшому нараховувалась, у зв`язку із прострочкою виконання зобов`язань відповідно до умов кредитного договору); 20 347,58 дол. США - в рахунок відсотків за користування кредитом, після чого до сплати залишилося 43,40 дол. США (в подальшому нараховувались, у зв`язку із прострочкою виконання зобов`язань відповідно до умов кредитного договору); 4 102,61 дол. США - в рахунок простроченого тіла кредиту.

Після зарахування зазначеної суми від продажу предмета іпотеки (за розрахунком банку) залишилося: 3 789,76 дол. США - прострочена заборгованість за тілом кредиту (яка підлягає стягненню); 35 802,78 дол. США - поточна заборгованість за тілом кредиту.

Оскільки коштів не вистачило щоб погасити усю заборгованість за кредитним договором станом на 29 липня 2011 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» було проведено перерахунок заборгованості за період з 05 лютого 2014 року по 29 травня 2014 року.

За розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 29 травня 2014 року складала 47 761,53 дол. США, що за курсом 11,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 травня 2014 року становить 565 496,49 грн, нарахована позивачем у розмірі: 39 592,54 дол. США - заборгованість за кредитом (еквівалентно 468 775,67 грн); 1 917,43 дол. США - заборгованість за відсотками (еквівалентно 22 702,37 грн.); 3 797,76 дол. США - заборгованість за комісією (еквівалентно 44 963,58 грн.); 159,49 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (еквівалентно 1 888,36 грн), а також штрафи відповідно до Умов: 21,11 дол. США - штраф (фіксована частина) (еквівалентно 249,94 грн.); 2 273,35 дол. США - штраф (процентна складова) (еквівалентно 26916,46 грн).

Вирішуючи цей спір суди не врахували закінчення строку кредитування і припинення у зв`язку з цим права кредитора нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Постанову апеляційного суду в частині відмови в позові в частині вимог щодо стягнення комісії та штрафів позивач не оскаржив у касаційному порядку.

Отримані від продажу предмета іпотеки гроші в сумі 384 000 грн (48 042,04 дол. США) кредитор направив на погашення заборгованості, яка була ним розрахована станом на 05 лютого 2014 року, в тому числі на погашення процентів, неправомірно нарахованих банком після настання строку виконання основного зобов`язання.

Проте за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника у розмірі 52 106,58 дол. США (за курсом НБУ становило 415 289,44 грн), що виникла станом на 29 липня 2011 року.

Розмір заборгованості та її складові, визначені вказаним рішенням суду від 18 січня 2013 року, не є предметом доказування в цій справі, оскільки встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, необхідно солідарно стягнути з відповідачів 4 064,54 (52 106,58 - 48 042,04) дол. США заборгованості за тілом кредиту, що за курсом НБУ станом на 08 липня 2020 року (26,93 грн за 1 дол. США) становить 109 458,06 грн.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи дають підстави для висновку, що судові рішення у цій справі ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 47 761,53 дол. США, позов підлягає до задоволення на суму 4 064,54 дол. США, отже позов задоволено на 8,5 %.

ПАТ КБ «ПриватБанк»у цій справі понесло судові витрати в розмірі 6 605,70 грн.

ОСОБА_1 сплатила у цій справі судовий збір в загальному розмірі 6 357,12 грн.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 255,28 грн, виходячи з наступного розрахунку: 6605,70 х 8,5 - 6357,12 х (100-8,5) = - 5 255,28.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2014 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАЕНG115290028 від 09 липня 2007 року в розмірі 4 064 (чотири тисячі шістдесят чотири) долари США 54 центи.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 255 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 28 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська