Справа №203/2946/19
Провадження №2/204/104/20
РІШЕННЯ

іменем України

03 липня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий - суддя Книш А.В.,

секретар судового засідання Олексієнко М.О.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Семенкової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України майнову шкоду у розмірі 80075,13 грн та моральну шкоду у розмірі 500000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 28 травня 2013 року його звільнили з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, підставою для звільнення був наказ №27-б від 20 лютого 2013 року «Щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників». Вказує, що за час роботи він мав кар`єрний зріст і займав посади провідного, головного спеціаліста, начальника відділу економічної безпеки Дніпропетровської філії та після декількох реорганізацій його було переведено на посаду менеджера по Південно-Східному регіону Управління по роботі з боржниками регіональної мережі Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу. 21 лютого 2013 року позивачу було вручено повідомлення про його подальше звільнення у зв`язку зі скороченням посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано наявні три вакантні посади, від яких позивач відмовився, оскільки ці посади були нижчі за кваліфікацію позивача. Також зазначає, що фактично у ПАТ «БАНК ФОРУМ» було близько 80 вакансій, які адміністрація банку не запропонувала працівникові, хоча він мав належну кваліфікацію. Отже, адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» звільнила позивача, не запропонувавши йому, відповідно до вимог ст. 40, ч. 2 ст. 40, ст. 42 КЗпП України, всі вакантні посади, які є в установі після зміни у штатному розписі, а також вакантні посади, які з`являлись в установі на протязі року, відповідно до норм ст. 42-1 КЗпП України. Адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» здійснювала повторний прийом працівників на посади, аналогічні посаді позивача, не надавши такого права позивачу, як працівнику, звільненому за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, чим порушила норму ст. 42-1 КЗпП України. Вказаний факт встановлений у справі №203/2820/15-ц, в якій було задоволено позовні вимоги, але апеляційним судом, в порушення норм права працівника, скасовано законне рішення суду першої інстанції. Позивач вважає, що адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» застосувала до нього дискримінаційні заходи перед іншими працівниками, втрутилась в його приватне життя, позбавивши його права на працю та права заробляти собі на життя. Позивач звернувся за захистом до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, але не отримав належного захисту, потім Дніпропетровський апеляційний суд в справі 203/4130/13 усунув помилку та скасував рішення суду першої інстанції, захистивши право працівника на працю. Суд касаційної інстанції, припустившись численних порушень процесуального права скасував законне і обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції та відмовив позивачу у захисті його конституційних прав. Зазначає, що судова гілка влади позбавила його захисту від свавілля адміністрації ПАТ «БАНК ФОРУМ», при цьому, як вбачається з реєстру судових рішень, в аналогічних справах права працівників були захищені. Таким чином, позивач вважає, що відносно нього були застосовані норми дискримінації в сфері праці та позбавлено можливості заробляти на життя працею, яку він вільно обирає, оскільки судами проігноровані та не застосовані Конвенції міжнародної організації з питань праці, які ратифіковані Верховною Радою України та превалюють над національним законодавством. Наголошує, що невиконання державою Україна на протязі тривалого часу конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, при наявності належних та допустимих доказів порушення ПАТ «БАНК ФОРУМ» установленого законом порядку вивільнення при звільненні позивача із займаної посади, безпідставне закриття провадження у справі та дискримінація призвели до моральних переживань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та життя його сім`ї. Позивач вказує, що відчуває себе незахищеним в правовій державі, яка гарантує захист від незаконного звільнення. Крім того, позивач є інвалідом МВС України та отримав психологічну травму від незаконних дій з боку державних службовців, яких держава зобов`язала захищати права громадян, що викладені в Конституції України.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

07 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Дерновський М.Є. зазначає, що законодавство України не передбачає права позивача на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, заподіяної державною установою. З позовної заяви не зрозуміло чим та як саме держава нанесла шкоду позивачеві, оскільки всі відносини, які виникали у позивача, стосувались ПАТ «БАНК ФОРУМ», який не є державним органом та безпосередньо Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, який ухвалював рішення. Оскільки державна установа Кіровський районний суд м. Дніпропетровська не є державним органом, то на неї не поширюються положення ст. 56 Конституції України, а тому відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок держави (або Казначейства) шкоди, завданої позивачеві державною установою, а не державним органом. Вказує, що загальні вимоги позивача також не зрозумілі, оскільки у всьому позові наявні посилання на трудове законодавство та законодавчу базу, яка посилається саме на трудові відносини, які виникли у позивача, і про його порушення, проте жодного слова про порушення державою прав позивача не наведено, як і не наведено жодного прикладу завдання державою моральної та матеріальної шкоди. Посилання позивача на Конвенційні норми МОП щодо порушення його прав вирішуються зверненням саме до Європейського суду з прав людини, оскільки саме Європейський суд є національною міжнародною судовою установою, яка розглядає скарги осіб щодо порушення їхніх прав державами - сторонами Конвенції. Стосовно стягнення моральної та матеріальної шкоди представник відповідача Дерновський М.Є. зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків. Згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивач повинен був провести розрахунок шкоди, яка йому була заподіяна, проте жодного розрахунку в позовній заяві не зазначено, а вимоги, які винесені в прохальній частині щодо розміру шкоди, нічим не доведені. Враховуючи викладене, представник відповідача Дерновський М.Є. просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

15 жовтня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи Верховної Ради України Лаптієва А.М., у яких він зазначає, що позивач не надав суду доказів незаконності рішень суду та розрахунки суми заподіяної йому моральної шкоди, що суперечить положенням ч. 2 ст. 23 ЦК України. Суть спору між позивачем та відповідачем жодним чином не стосується Верховної Ради України, а рішення у цій справі не може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки Верховної Ради України. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

У поясненнях, які надійшли на адресу суду 21 жовтня 2019 року, представник третьої особи Прем`єр-міністра України Семенкова Н .І. зазначає, що дані правовідносини відносяться до трудових правовідносин та в даному випадку учасниками правовідносин є позивач та правонаступник АКБ «ФОРУМ» - ПАТ «БАНК ФОРУМ». Прем`єр-міністр України здійснює лише відповідні функції, які передбачені Конституцією України та Законами України, і не є учасником зазначених правовідносин. Позивач у позовній заяві взагалі не зазначає та не обґрунтовує роль Прем`єр-міністра України у даній справі, а тому Прем`єр-міністр України не може бути третьою особою на стороні відповідача у даній справі. Вказує, що з матеріалів справи вбачається, що позивача про наступне вивільнення було повідомлено більш ніж за два місяці до звільнення з роботи, тобто у передбачені законом строки, а також запропоновано наявні на момент попередження про звільнення вакантні посади, від зайняття яких позивач відмовився. З огляду на викладене, вважає, що звільнення позивача було проведено ПАТ «БАНК ФОРУМ» у відповідності до вимог ст.ст.40, 49-2 КЗпП України. Також позивач скористався своїми правами і на оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, доказом цього є справи №203/2820/15-ц та 203/4130/13-ц, тому його твердження про дискримінацію у сфері правосуддя є недоречним, тільки через те, що суд не ухвалює рішення на користь позивача. Представник Семенкова Н.І. зауважує, що позивач у позовній заяві не обґрунтовує та не надає суду докази завдання йому матеріальної та моральної шкоди, не зазначає наявності причинно-наслідкового зв`язку між діяннями та наслідком, не обґрунтовує чому саме матеріальна та моральна шкода повинна бути відшкодована за рахунок коштів Державного бюджету України, та яким чином він порахував останню. Звертає увагу суду на те, що позивачем не було надано до суду жодного доказу на підставу своїх позовних вимог, тому всі аргументи позивача ґрунтуються лише на його припущеннях, що є прямим порушенням норми закону. Враховуючи викладене, представник Семенкова Н.І. просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

12 грудня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує, що держава Україна не забезпечила ефективний судовий захист через органи державної влади, не здійснила захист права позивача в державі Україна від дискримінації та саме на державу Україна і створені державою органи покладено обов`язок забезпечувати конституційні права громадян України. Належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Зазначає, що він має право звернутись за захистом своїх конституційних прав, які були порушені шляхом застосування до нього з боку державних органів дискримінаційних заходів. Застосувавши до працівника дискримінаційні норми перед іншими працівниками, адміністрація ПАТ «БАНК ФОРУМ» порушила, а судові інстанції, маючи можливість захистити працівника, проігнорували норми права, Конвенцію Міжнародної організації праці №111 та №158, Соціальну хартію, Європейську конвенцію з прав та основоположних свобод людини. Наголошує, що до нього були застосовані дискримінаційні заходи в сфері правосуддя та праці, і не забезпечено конституційний захист з боку держави Україна. Позивачу не зрозуміло яким чином, знаходячись в одній державі в різних областях приймаються різні за змістом судові рішення за однакових правовідносинах.

11 червня 2020 року від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких він зазначає, що суди першої та касаційної інстанції застосували до нього заходи дискримінації і при однакових обставинах позбавили позивача можливості захистити своє право на працю в судах держави Україна. Також посилається на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити.

Представник відповідача, належним чином та завчасно сповіщений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що відповідач повідомлений про слухання справи належним чином і представником відповідача подано відзив на позовну заяву, судом вирішено проводити розгляд справи без присутності представника відповідача.

Представник третьої особи Прем`єр-міністра України Семенкова Н.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у поясненнях третьої особи.

Третя особа Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надала клопотання, в якій просила судовий розгляд справи проводити за її відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи Верховної Ради України, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав пояснення, в яких просив судовий розгляд справи проводити за його відсутності та у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 , яка працювала суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вважає позов безпідставним та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Треті особи суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Казак С.Ю., судді Верховного Суду, які працювали суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ, Луспеник Д.Д., Хопта С.Ф., Червинська М.Є. та Черненко В.А., яка також працювала суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ, належним чином та завчасно сповіщені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань суду не подавали.

Вислухавши позивача, представника третьої особи Семенкову Н.І. , дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини.

В порядку ч.4 ст.82 ЦПК України в судовому засіданні встановлено, що з 28 листопада 2005 року по 27 травня 2013 року позивач працював в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» на різних посадах.

Згідно наказу №512к від 27.05.2013 року позивача було звільнено із займаної посади в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату працівників) 27.05.2013 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Позивач оскаржив своє звільнення у судовому порядку та просив визнати незаконним наказ № 512-к від 27 травня 2013 року про своє звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року у складі головуючого судді Казака С.Ю. у цивільній справі №203/4130/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання дій та наказу щодо звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю (т.2 а.с.168-172).

19 червня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цивільній справі №203/4130/13-ц задоволено та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року скасовано; позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» про визнання дій та наказу щодо звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано незаконним наказ Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» № 512к від 27 травня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера по Південно-Східному регіону Управління по роботі з боржниками регіональної мережі Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» та стягнуто з Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50351,00 грн без відрахувань (т.2 а.с.173-176).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Луспеника Д.Д., суддів Лесько А.О., Хопти С.Ф., Червинської М.Є., Черненко В.А. від 03 грудня 2014 року задоволено касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум», рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року скасовано, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року залишено в силі (т.2 а.с.177-180).

Крім того, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у цивільній справі №203/2820/15-ц позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про встановлення факту порушення права на працю, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2013 року по 30 квітня 2014 року в розмірі 47753 грн 90 коп., моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн, а разом: 48 753 грн 90 коп. (т.2 а.с.181-186).

Однак, 17 січня 2018 року постановою апеляційного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №203/2820/15-ц, яка постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року залишена без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задоволено та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа без самостійних вимог - Центральний районний центр зайнятості м. Дніпро про встановлення факту порушення права на працю, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено (т.2 а.с.187-195).

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне.

Позивач наполягає на порушенні його прав, оскільки судами щодо нього допущено дискримінацію в сфері праці та правосуддя, так як знаходячись в одній державі в різних областях приймаються різні за змістом судові рішення за однакових правовідносинах.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даному випадку судом враховуються висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі №757/3261/15-ц.

Щодо застосування положення статті 56 Конституції України до цивільних відносин Верховним Судом України сформульовано правовий висновок у справі N 6-99цс17. За змістом цього висновку щодо застосування наведеної норми права, статті 56 Конституції України, у подібних правовідносинах зазначено таке. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права суд також зобов`язаний застосувати правовий висновок, сформульований Верховним Судом України у справі N 6-501цс17, згідно з яким шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Системний аналіз наведених норм права з врахуванням сформульованих правових висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах дає суду підстави для висновку, що для настання відповідальності за створення позивачу перешкод у доступі до правосуддя обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними.

У Висновку N 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги.

Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування або прокуратури, відшкодовується на загальних підставах.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Піддаючи системному аналізові зазначені норми, зважаючи на заявлені вимоги позову суд робить висновок про те, що рішення у цивільній справі, зазначеній позивачем, в установленому законом порядку не визнавалися незаконними, в діях суддів, які ухвалювали ці рішення, склад злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, не встановлювався, а отже, відсутні підстави для відшкодування державою завданої, на переконання позивача, шкоди.

Фактичні обставини, які були встановлені під час розгляду в інших судових справах, де ОСОБА_1 не був стороною у справі, не відносяться до розгляду даної справи та не можуть слугувати підставою для встановлення відносно позивача дискримінації в сфері праці та правосуддя.

Отже, факт застосування до позивача дискримінації в сфері праці та правосуддя не знайшов свого підтвердження, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з ухваленими судовими рішеннями за його позовом, що не може бути підставою для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової та моральної шкоди.

З огляду на викладене, підстави для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової та моральної шкоди відсутні, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ідентифікаційний код юридичної особи 37567646;

Третя особа Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, місцезнаходження: м. Київ, вул. Інститутська, 21/8;

Третя особа Верховна Рада України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд.5;

Третя особа Прем`єр-міністр України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 12/2;

Третя особа ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;

Третя особа ОСОБА_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ;

Третя особа ОСОБА_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ;

Третя особа ОСОБА_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ;

Третя особа ОСОБА_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ;

Третя особа ОСОБА_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Головуючий: