Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження №22-ц/824/6251/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків нікчемності правочину,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків нікчемності правочину, посилаючись на те, що26.02.2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та нею було укладено кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» було надано позивачці в кредит грошові кошти в розмірі 33 651,09 дол. США зі сплатою 13,8% річних за користування кредитом з остаточним терміном повернення кредиту 26.02.2015 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальником було передано в заставу банку автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21.12.2007 року з ТОВ «Свобода-Авто».

Позивачка в позові посилалась на те, що при підписанні договору про надання кредиту кредитодавець вніс у договір умови, які суперечать законодавству та порушують її права, як споживача. Зокрема, кредит було надано в іноземній валюті, тоді як згідно діючого законодавства грошове зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Крім того, банк не повідомив позивача, як споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі про умови кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, в зв`язку із чим в даний час з урахуванням економічної ситуації та інфляційних процесів в державі позивач позбавлена можливості виконувати належним чином зобов`язання за кредитним договором.

Враховуючи викладене, умови кредитного договору від 26.02.2008 року є несправедливими та такими, що порушують встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» норми, в зв`язку із чим ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840, укладений 26 лютого 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_1 .

Зобов`язано ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Надра» повернути ОСОБА_1 сплачені нею кошти за договором «Автопакет» № 72/П/76/2008-840 від 26 лютого 2008 року, а саме відсотки, пеню, штрафні санкції та комісії, крім тіла кредиту.

Стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ПАТ «Комерційний банк «Надра» подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

У відзиві, що надійшов від позивачки ОСОБА_1 , остання просила залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представники - адвокати Змаженко Л.Я. та Соронович А.А. , проти скарги відповідача заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.02.2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» надав позивачці кредит в розмірі 33 651,09 дол. США зі сплатою 13,8% річних за користування кредитом, з остаточним терміном повернення кредитних коштів 26.02.2015 року (том 1, а.с.15-18).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави, відповідно до умов якого позивач передала в заставу банку автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Свобода-Авто» (том 1, а.с.20-21).

Також встановлено, що 19.12.2007 року до укладення кредитного договору «Автопакет» № 72/П/76/2008-840 від 26.02.2008 року була складена анкета-заява на отримання кредиту на купівлю автомобіля, в якій були зазначені умови кредиту та орієнтовна сукупна вартість кредиту (том 1, а.с.197).

Ухвалою суду першої інстанції від 27.09.2018 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів було поставлено питання: чи виконані рукописні записи (буквені й цифрові) та підпис у графі «Підпис» в анкеті-заяві клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, від імені ОСОБА_1 безпосередньо самою ОСОБА_1 чи іншою особою? (том 1, а.с.211-212).

За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи експертами було складено висновок № 25231/25232/18-32 від 06.03.2019 року, яким встановлено, що рукописні записи (буквені й цифрові), які містяться на лицевій та зворотній сторінці анкети-заяви клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис у графі «Підпис» в анкеті-заяві клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 2, а.с.22-36).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підписувала Анкету-заяву клієнта на отримання кредиту за програмою «Автопакет», яка є невід`ємною частиною кредитного договору та містить його істотні умови, що свідчить про порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині неповідомлення позичальнику інформації про умови кредитування, та є підставою до визнання кредитного договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не звернув належної уваги на те, що права та обов`язки сторін, як позикодавця та позичальника, виникли не на підставі Анкети-заяви від 19.12.2007 року, а на підставі укладеного між ними 26.02.2008 року кредитного договору, який містить всі основні умови кредитування, зокрема, щодо розміру кредиту та розміру відсотків за користування ним, строку дії договору, порядку погашення заборгованості, забезпечення виконання зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання, а також щодо прав та обов`язків сторін.

Факт підписання кредитного договору позивачем ОСОБА_1 , як позичальником, в судовому засіданні не заперечувався, як не заперечувався нею і той факт, що до червня 2014 року вона виконувала в повному обсязі покладені на неї договором обов`язки по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним. І лише з червня 2014 року в зв`язку з матеріальними труднощами ОСОБА_1 перестала повертати банку суму отриманого нею за договором кредиту.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, враховуючи те, що всі істотні умови договору передбачені у змісті кредитного договору, підписаного сторонами 26.02.2008 року, і сторони своїми діями ці умови виконували, оспорюваний договір є укладеним і не підлягає визнанню недійсним з підстав недосягнення згоди щодо його істотних умов в зв`язку із тим, що Анкету-заяву від 19.12.2007 року, яка передувала укладенню договору, підписано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Вищенаведеним обставинам суд першої інстанції дав неправильну оцінку, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність у справі підстав до задоволення позову та визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору із застосуванням наслідків його недійсності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При укладенні кредитного договору позивачці ОСОБА_1 були відомі усі істотні умови договору, з якими вона погоджувалася, що підтверджується її підписом на кожній сторінці договору, факт чого позивачем не заперечувався.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Колегія суддів вважає, що необхідна, доступна, своєчасна та достовірна інформація про умови кредитування, в тому числі про валютні ризики, була надана ОСОБА_1 при підписанні кредитного договору, від підписання якого вона мала змогу відмовитись, однак цього не зробила. Так, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. При цьому, позивач ОСОБА_1 після укладення договору про надання споживчого кредиту свою згоду на його укладення не відкликала, більш того, протягом тривалого часу з моменту укладення договору у лютому 2008 року, по червень 2014 року, належним чином виконувала умови договору в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Щодо посилань ОСОБА_1 на порушення ПАТ «КБ «Надра» вимог діючого законодавства наданням їй кредиту в іноземній валюті, тоді як закон зазначає, що грошове зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з банківською ліцензією, виданою відкритому акціонерному товариству комерційному банку "Надра" Національним банком України 23 серпня 2002 року за № 21 (том 1, а.с.103) та дозволом №21-2 (том 1, а.с.104-105) ПАТ КБ "Надра" мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків його недійсності, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, підстави до задоволення її позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків нікчемності правочину - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати у розмірі 730 грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: