Провадження №22-ц/824/4987/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсними додаткових договорів до кредитних договорів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсними додаткових договорів до кредитних договорів, який мотивувала наступним:

18.04.2006 року позивач уклала договір кредиту з відповідачем строком до 17.04.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20.04.2006 року сторонами було укладено договір іпотеки. Для збільшення кредитної лінії за ініціативою банку 27.11.2007 року між сторонами укладений кредитний договір строком до 25.11.2019 року та договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2013 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18.04.2006 року. Згідно судового рішення ОСОБА_1 уклала додатковий договір № 1 від 22.12.2008 до кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2013 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість, пеню та штрафні санкції. Даним судовим рішенням встановлено, що 22.12.2008 року ОСОБА_1 уклала додатковий договір до кредитного договору від 27.11.2007 року.

Позивач вказує про те, що вона зазначені додаткові договори від 22.12.2008 р. не підписувала, не укладала і про їх існування жодним чином не знала. Факт непідписання ОСОБА_1 додаткових договорів підтверджується висновком експертного почеркознавчого дослідження від 03.03.2014 р. та випискою Державної прикордонної служби України від 21.05.2014 року, в якій зазначено, що на час підписання оспорюваних додаткових договорів і визначення графіків платежів у новій редакції позивач перебувала за кордоном.

Зважаючи на наведене, позивач просила визнати недійсним додатковий договір № 1 від 22.12.2008 р. до кредитного договору № CNL-B00/055/2006 р. від 18.04.2006 р., та визнати недійсним додатковий договір № 1 від 22.12.208 р. до кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 р.

РішеннямГолосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що судом правильно встановлені обставини справи, оскільки існують усі підстави для визнання недійсними оскаржуваних договорів. Разом з тим суд прийняв заяву про сплив строку позовної давності і на цій підставі відмовив в задоволенні позову, хоча в порушення вимог закону про застосування строку позовної давності заявила третя особа по справі а не відповідач.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставою для залишення позову без задоволення став пропуск позивачем встановленого законом строку, про застосування якого заявив ОСОБА_2 , який у справі має статус третьої особи. Апелянт свою скаргу обґрунтовувала тим, що у такої особи, враховуючи її статус в даній справі, відсутнє право заявляти про застосування такого строку, відтак суд не мав законних підстав для врахування такого строку при вирішення спору. З наведеною позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Дійсно, норма ст. 267 ЦК України передбачає, що суд застосовує строк позовної давності за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.В той же час апелянтом безпідставно здійснюється підміна поняття «сторона у спорі» у даній нормі поняттям «сторона в цивільному процесі» відповідно до положень ст. 48 ЦПК України, які не є тотожними.

Суть встановленої ст. 267 ЦК України норми полягає в тому, що заяву про застосування строку позовної давності може бути зроблено не будь ким, а лише особою, яка має безпосереднє відношення до справи, чиї права та обов`язки є предметом розгляду суду. В даному випадку ОСОБА_2 було залучено до участі у справі в якості третьої особи на тій підставі, що за договорами відступлення права вимоги він набув право вимагати виконання зобов`язань за кредитними договорами (в тому числі і за додатковими угодами до них), які є предметом розгляду у даній справі. При цьому до нього від банку перейшли усі права та обов`язки стосовно цих правочинів, а сам він набув статусу кредитора у даних правовідносинах. За таких умов предмет розгляду даної справи прямо відноситься до прав та інтересів ОСОБА_2 , що з точки зору колегії суддів свідчить про наявність у нього можливості здійснювати усі передбачені законом дії щодо їх захисту, в тому числі й права заявляти про застосування строку позовної давності в розумінні ст. 267 ЦК України.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду й на те, що невірне визначення судом першої інстанції процесуального статусу учасника розгляду та залучення нового кредитора в якості третьої особи, хоча відношення до справи він набув в порядку правонаступництва в спірних правовідносинах, що в свою чергу обумовлювало необхідність застосування положень ст. 55 ЦПК України, жодним чином не може звужувати процесуальних прав такої особи, в тому числі й права на подачу заяви про застосування строку позовної давності в даній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько