Постанова

Іменем України

03 липня 2020 року

м. Київ

справа № 533/900/17

провадження № 61-14937св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Лутовинівська сільська рада Козельщинського району Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Прядкіної О. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року представник позивача за довіреністю Луценко Є. В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області про визнання нікчемним заповіту.

Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_4 . Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 відкрилась спадщина. До складу спадкового майна увійшла квартира, дві земельні ділянки та інше особисте майно померлого.

У 2010 році за життя спадкодавець склав заповіт на ім`я свого онука - ОСОБА_5 , якому заповідав все своє майно.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 стало відомо, що 03 червня 2016 року останній склав другий заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 , який також у встановленому законодавством порядку прийняв спадщину.

Далі, представник позивача зазначила, що заповіт, який 03 червня 2016 року посвідчений секретарем Лутовинівської сільської ради на користь відповідача ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки заповіт було посвідчено не нотаріусом, а посадовою особою органу місцевого самоврядування, при тому, що за місцем проживання спадкодавця є державна нотаріальна контора.

З врахуванням викладеного, позивач просив суд визнати нікчемним заповіт, який складений спадкодавцем ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та посвідчений 03 червня 2016 року секретарем Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за № 9. Судові витрати покласти на відповідачів.

До початку розгляду справи по суті, позивач доповнила підстави позову про визнання нікчемним заповіту, посилаючись на те, що спадкодавець ОСОБА_4 не мав таких вад здоров`я, які б не давали йому можливості підписати заповіт від 03 червня 2016 року.

Заповіт не відповідає одній з основних вимог до форми заповіту, оскільки не підписаний особисто спадкодавцем і не є вираженням волі ОСОБА_4 , а також заповіт не містить часу його складання, що свідчить про невідповідність встановленій законодавством формі. У заповіті не повністю зазначено адреса місця проживання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано застосовані заходи забезпечення позову, що були встановлені відповідно до ухвали Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2017 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та посвідчення і є вираженням волі спадкодавця ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2018 року скасовано рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції не взяв до уваги, що заповіт, складений 03 червня 2016 року від імені ОСОБА_4 , є оспорюваним правочином і в силу вимог частини 3 статті 215 ЦК України не може бути визнаний нікчемним, а відтак, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав не відповідає вимогам закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позов у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 та витребувано цивільну справу з Козельщинського районного суду Полтавської області.

19 червня 2018 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.

17 липня 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 .

Згідно розпорядження від 16 квітня 2020 року про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі подання судді Олійник А. С. зобов`язано призначити повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанції невірно застосовано статтю 37 Закону України «Про нотаріат» та не застосовано статтю 19 Конституції України, статті 1, 2, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», внаслідок чого зроблено хибний висновок про наявність повноважень у секретаря Лутовинівської сільської ради посвідчувати заповіт від імені ОСОБА_4 . Закон надає повноваження органам місцевого самоврядування в певних випадках вчиняти нотаріальні дії. Однак, такі повноваження не є абсолютними.

ОСОБА_4 постійно проживав в смт. Козельщина, де є державна нотаріальна контора, і не відносився до територіальної громади села Лутовинівка, тому секретар Лутовинівської сільської ради не мав повноважень вчиняти нотаріальні дії щодо особи, яка проживала у населеному пункті, в якому є нотаріус.

Суд апеляційної інстанції вказаним доводам взагалі не надав будь-якої оцінки, та не застосував до спірних правовідносин статті 1, 2, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», внаслідок чого дійшов незаконного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також ОСОБА_1 зазначає, що висновок апеляційного суду щодо невірно обраного способу захисту права є хибним, оскільки чинне законодавство передбачає можливість розгляду спору про встановлення нікчемності правочину.

В наслідок не застосування до спірних правовідносин частини 1 статті 1257, частини 2 статті 215 ЦК України суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з нібито невірно обраним способом захисту права.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що підстав для визнання нікчемним оспорюваного заповіту, передбачених статтею 1257 ЦК України немає, оскільки заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 відповідає основним вимогам закону: він складений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, тобто особою, яка мала на це право, зареєстрований у Реєстрі Лутовинівської сільської ради Козельщинського району за № 9, має усі необхідні для таких правочинів реквізити.

Текст заповіту підписано особою, якій заповідач ОСОБА_4 доручив його підписати - ОСОБА_6 , будь-яких даних про те, що це не його підпис, або даних про те, що текст заповіту не відповідає волевиявленню заповідача позивачем в позовній заяві не вказано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В порядку, встановленому статтями 1269, 1270 ЦК України, із заявами про прийняття спадщини померлого ОСОБА_4 до Козельщинської державної нотаріальної контори звернулися дочка спадкодавця - ОСОБА_8 , його онук - ОСОБА_5 , дружина померлого - ОСОБА_1 та спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 .

Згідно заповіту від 03 червня 2016 року ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки площею 6,35 га та 7,16 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Жоржівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Текст заповіту від імені ОСОБА_4 підписано ОСОБА_6 й посвідчено у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 секретарем Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Андрейко Т. Г. у с. Лутовинівка Козельщинського району Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за № 9.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою стастатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Звертаючись із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала, що підставою визнання заповіту нікчемним є порушення вимог щодо його форми та посвідчення.

Встановивши, що заповіт складений 03 червня 2016 року, який від імені ОСОБА_4 підписано ОСОБА_6 та посвідчено у присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 секретарем Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Андрейко Т. Г., є оспорюваним правочином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що в силу вимог частини 3 статті 215 ЦК України не може бути визнаний нікчемним, а тому обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав не відповідає вимогам закону.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко