Справа №760/635/19
Провадження №2/760/1280/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Каліш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію прав за вказаним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 10.01.2019 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який укладений 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1379, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 10761649 на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1377, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію прав за вказаним договором, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 14 серпня 2008 р. позивач придбав житловий будинок з прилеглими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017 за вказаною адресою, що підтверджується договорами купівлі-продажу.

В 2015 р. позивачу стало відомо, що 26 травня 2015 р. Управлінням державної реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстровано право власності на спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку за гр. ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що підставою виникнення в ОСОБА_3 права власності на спірне майно були підроблені договори купівлі-продажу спірного майна, укладені між позивачем, як продавцем спірного майна, та ОСОБА_3 , як покупцем, та посвідчені приватним нотаріусом КМНО Паракудою І.В. 09 липня 2010 р. за реєстровими номерами 2063 та 2061 відповідно.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 р., вказані договори купівлі-продажу від 09 липня 2010 р. за реєстровими номерами 2063 та 2061. Укладені між позивачем та ОСОБА_3 , - були визнані недійсними.

Рішенням суду були встановлені наступні обставини.

У серпні 2015 р. приватний нотаріус КМНО Паракуда І.В., виявивши підробку нотаріально посвідчених нібито нею договорів купівлі-продажу спірного майна, звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. З аналогічною заявою до правоохоронних органів через представника звернувся і позивач, оскільки з`ясував. Що невстановлені особи з використанням підроблених документів намагаються шахрайським шляхом заволодіти його нерухомим майном (спірним майном).

Слідчим відділом Печерського РУ ГУ МВС України розпочато досудове слідство у кримінальному провадженні № 0005155 від 07 серпня 2015 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та ст. 190 КК України, за фактом підробки документів про право власності на спірне майно.

Згодом було встановлено, що 11 серпня 2015 р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 були посвідчені договори купівлі-продажу спірного майна за реєстровими №№ 1377, 1379. Укладені між фіктивним власником спірного майна ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_2 .

Суд прийшов до висновку про відсутність будь-якого волевиявлення позивача на відчуження спірного майна шляхом його продажу ОСОБА_3 , а відтак вибуття спірного майна з володіння позивача відбулось не з його волі.

Будь-яких нотаріальних дій з приводу спірного майна в інтересах гр. ОСОБА_3 приватним нотаріусом Паракудою І.В. не вчинялися за весь період нотаріальної діяльності.

Таким чином, як вказує позивач, ОСОБА_3 незаконно та безпідставно зареєстрував в 2015 р. за собою право власності на спірне майно та нібито в 2015 р. перепродав його ОСОБА_2 .

Спірне майно вибуло з власності позивача не з його волі, та на підставі договорів купівлі-продажу, які він не укладав, тобто без відповідного волевиявлення, а тому позивач вважає, що він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Відповідно, ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно протиправно та не являється в рамках вимог цивільного законодавства добросовісним набувачем спірного майна, яке не може бути в нього витребуване позивачем.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 р., що набрало законної сили 07 серпня 2017 р., було витребувано від ОСОБА_2 спірне майно та зобов`язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірне майно.

Позивач вважав, що вказане рішення суду буде достатньою підставою для захисту його порушеного права.

Проте, коли він звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про скасування запису про право власності на спірне майно ОСОБА_3 , вважаючи, що запис про право власності на спірне майно ОСОБА_2 є похідним і на підставі рішення суду також має бути скасованим, то отримав рішення про відмову у скасуванні від 24 січня 2018 р. та 30 січня 2018 р.

Підставою прийняття вказаних рішень про відмову у скасуванні запису про право власності на спірне майно було те, що в Державному реєстрі речових прав право власності на спірний будинок ОСОБА_3 було припинено у зв`язку з переходом права власності до ОСОБА_2 , що виникло на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 11 серпня 2015 р., який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва не визнано недійсним.

Саме з цього часу (січень 2018 р.) позивачу стало відомо, що і оспорювані правочини порушують його законне право на володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Що стосується реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, на якій знаходиться спірний житловий будинок, то Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 19 березня 2018 р. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40190626, на підставі якого у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності позивача на спірну земельну ділянку.

Таким чином, право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за позивачем, а на спірний житловий будинок - за відповідачем.

Виходячи з викладеного, позивач позбавлений можливості у позасудовому порядку вирішити питання державної реєстрації права власності на спірний будинок, що протиправно вибув з його володіння за собою, оскільки юридично оспорюваний договір купівлі-продажу спірного житлового будинку не визнаний недійсним, що стало підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію прав за вказаним договором.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.01.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію прав за вказаним договором, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17.10.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. 11.06.2020 р. до суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої представник повністю підтримує заявлені позовні вимоги, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Третя особа приватний нотаріус КМНО ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином, будь-яких письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Відповідно до відомостей, наявних в ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_4 не здійснює приватну нотаріальну діяльність по Київському міському нотаріальному округу. Так, згідно листа ГТУЮ у м. Києві від 28.03.2019 р. №5077/4.19, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що згідно наказу ГТУЮ у м. Києві від 17.10.2017 р. № 747/6, діяльність приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_4 припинена з 17.10.2017 р. на підставі поданої ним письмової заяви про пропинення нотаріальної діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи вимоги ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу, ОСОБА_1 на праві приватної власності належали:

- земельна ділянка площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 993295 від 24 грудня 2008 року та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого за реєстровим № 3705, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю.;

- житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами (на земельній ділянці розміром 754 кв. метри, розташований житловий будинок під літерою «А», нежитловою площею 26,60 кв. метри. та житловою площею 44,80 кв. метрів; на земельній ділянці розташовані сарай під літерою «Б», вбиральня під літерою «В», гараж під літерою «Г» та спорудження під № 1-4, I, ІІ), на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого реєстровим № 3709, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки та договором купівлі-продажу житлового будинку від 09 липня 2010 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.B. за реєстровими № 2063 та № 2061, ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 земельну ділянку та житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

11 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_4 посвідчені договір купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим № 1379 та договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим № 1377, розташовані по АДРЕСА_1 , між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 .

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки він його не підписував і не уповноважував на це іншу особу, через відсутність згоди на укладення такого договору.

21 липня 2017 р. Солом`янським районним судом м. Києва за результатами розгляду справи №760/15807/15-ц (2-2334/17) ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 2063, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 2061, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною.

Витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації, з відповідними заявами про скасування запису про право власності/внесення запису про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017 та житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.07.2017 р.

Разом з тим, державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про відмову у скасування №39333806 від 24 січня 2018 р. та № 39428449 від 30 січня 2018 р.

Підставою прийняття вказаних рішень про відмову у скасуванні запису про право власності на спірне майно було те, що в Державному реєстрі речових прав право власності на спірний будинок ОСОБА_3 було припинено у зв`язку з переходом права власності до ОСОБА_2 , що виникло на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 11 серпня 2015 р., який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва не визнано недійсним.

Позивач звернувся до суду з позовом та просить:

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який укладений 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1379, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 10761649 на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1377, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

За приписами ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. При цьому, слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, а саме реституції як способу захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі 6-67цс15, від 25 червня 2014 року у справі 6-6714цс.

Крім того, така позиція підтверджена і постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, а також у справі № 127/17971/15-цвідповідно до якої на практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України).

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

За п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Також у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено проте, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями387, 388 ЦК.

При цьому суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.

Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади. їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частина друга статті 24 Закону передбачає, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється шляхом прийняття відповідного рішення державним реєстратором, на підставі заяви власника та поданих документів.

За змістом п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою не тільки для здійснення державної реєстрації права власності на майно за власником, але також і для скасування попередньої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого за реєстровим № 3705, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю.; та договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого реєстровим № 3709, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., що належали позивачу ОСОБА_1 , право власності на вказані земельну ділянку та житловий будинок двічі перейшло на інших осіб, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При цьому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 р. за результатами розгляду справи №760/15807/15-ц (2-2334/17), позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 2063, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною.

Визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 09 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 2061, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою Іриною Вікторівною.

Витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вбачається, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суд виходив з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і в їх сукупності і прийшов до висновку про відсутність будь-якого волевиявлення ОСОБА_1 на відчуження земельної ділянки та житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , шляхом їх продажу ОСОБА_3 та вибуття їх з володіння ОСОБА_1 не з його волі.

Судом також враховано, що 09 липня 2010 року, приватним нотаріусом КМНО Паракудою І.В. було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку (ВМТ № 863204-ВМТ № 863206) за реєстровим № 2061 та договір купівлі-продажу земельної ділянки (ВМТ № 863207-ВМТ № 863209) за реєстровим № 2063. Зазначене підтверджується записами в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, але вказані договори посвідчувались між іншими фізичними особами та щодо іншого нерухомого майна.

Будь-яких нотаріальних дій з приводу земельної ділянки, площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017 та житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та щодо/для громадянина України ОСОБА_3 приватним нотаріусом Паракудою І.В. не вчинялося за весь період нотаріальної діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом також встановлено, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 19 березня 2018 р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40190626, на підставі якого у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності позивача, ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №119527098 від 03.04.2018 р.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладеного 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1379, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0828 га, кадастровий номер :69:244:0017, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладеного 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1377, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, оскільки позивачем, яким здійснюється захист права власності щодо спірного нерухомого майна, відчуженого на підставі наступних договорів, обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вищенаведеним роз`ясненням постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При цьому, враховуючи те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , - витребувано від ОСОБА_2 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 р., а відповідно до п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою не тільки для здійснення державної реєстрації права власності на майно за власником, але також і для скасування попередньої реєстрації, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 10761649 на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, постановою Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 15, 16, 182, 202, 203, 215, 216, 321, 328, 388, 509, 526, 626, 655, 656, 658 ЦК україни, ст.ст. 10, 12, 13, 76-82, 223, 258, 263-265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, на підставі, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та скасування запису про державну реєстрацію прав за вказаним договором - задовольнити частково.

Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок (літ. «А») з господарськими спорудами, загальною площею 71,4 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 10761649, дата, час державної реєстрації: 11.08.2015 17:20:10.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І. Кушнір