ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5845/18 Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/818/3233/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Фрунзенськогорайонного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Бондаревої І.В., по цивільній справі ОСОБА_1 до Науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії, третя особа ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 березня 2012 року позивач був прийнятий на посаду начальника відділу розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії.

01 березня 2015 року переведений на посаду завідувача відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО.

31 серпня 2018 року наказом №139/к позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці.

Вважає звільнення незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем було грубо порушено вимоги законодавства при прийнятті наказу від 21 червня 2018 року №22-о/д «Про ліквідацію структурного підрозділу», відділ досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО, завідувачем якого був позивач, не був ліквідований, а лише відбулися зміни внутрішньої (організаційної структури) НДІ мікрографії.

Позивач не може бути звільнений, оскільки він є викривачем у розумінні частини першої статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», так як 02 липня 2018 року ним була подана заява до харківської місцевої прокуратури № 3 про неправомірні дії щодо привласнення грошових коштів НДІ мікрографії. За даним фактом до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадження № 0000096. Таким чином, наказ про ліквідацію є «інструментом» у боротьбі з працівниками відділу на ґрунті особистої неприязні. При цьому був ліквідований саме на етапі виконання науково-дослідної роботи, яка повинна була виконуватись протягом 2018-29019 років, без обговорення на науково-технічній раді.

ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ від 31 серпня 2018 року №139/к про його звільнення з посади завідувача відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО НДІ мікрографії та поновити на зазначеній посаді; стягнути з НДІ мікрографії на його користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 20109 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм КЗпП України, доказів протилежного позивачем не надано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність доказів відмови працівника від переведення на іншу роботу, що призвело до невідповідних висновків. Фактично позивачу не було запропоновано усіх наявних вакансій.

Зазначає, що станом на 16.07.2018 року перелік вакантних посад змінився та позивачу запропоновано рекомендованим листом з повідомлення за №01/352 усі наявні посади з право вибору, проте лист повернувся до НДІ 17.08.2018 року у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Вважає, що направлення листа з переліком вакантних посад, яке позивач був позбавлений можливості отримати, не може вважатись належним повідомленням. Відповідач направив повідомлення під час відпустки позивача, чим позбавив його можливості отримати лист, отже не виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника.

Зауважує, що такими діями відповідач фактично умисно приховав від позивача наявні вакантні посади, запропонувавши тільки одну, пропозицією за якою навіть не дав скористатись, порушивши вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України,будь-яких рішень щодо вакантної посади позивач не приймав, і про те, що така посада залишилась вакантною на час звільнення, позивачу відомо не було.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належно оцінки тому факту, що позивача звільнено у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, проте ліквідацію структурного підрозділу НДІ мікрографії не можна розцінювати, як ліквідацію юридичної особи та підставу для звільнення, оскільки фактично відбулась зміна в організації праці та скорочення штату.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що звільнення відбулось з порушенням ч.1 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки позивач є викривачем, звільнення відбулось через помсту, адже він звернувся з заявою про вчинення злочину після того, як був затверджений новий штатний розпис, видано наказ про ліквідацію структурного підрозділу та його попереджено про наступне скорочення, вважає, що чинне законодавство передбачає заборону саме звільнення після звернення позивача з такою заявою.

Також вважає, що порушення вимог ч.1 с.10 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» при прийнятті наказу №22-о/д від 21.06.2018 року є порушенням конституційних прав позивача на збереження його робочого місця і перевищення керівником своїх повноважень та вимог норм законодавства, оскільки зміна в будьякому разі має відбуватися за безпосередньої участі науково-технічної ради, адже питання щодо структури наукової установи відповідно до закону є виключною компетенцією науково-технічної ради.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Проте, вказаним нормам цивільного процесуального права рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм КЗпП України, та доказів протилежного позивачем не надано.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 03 грудня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи з 01 січня 2015 року на посаді завідувача відділу досліджень розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО НДІ мікрографії на підставі наказу №26/к від 27 лютого 2015 року.

20 червня 2018 року Головою Державної архівної служби України був затверджений штатний розпис НДІ мікрографії, який вводиться в дію з 01 вересня 2018 року.

У зв`язку з необхідністю оптимізації робочого процесу та усунення дублювання функцій поміж структурними підрозділами у частині виконання робіт з розвитку Державних реєстрів, розробки нормативних документів СФД та на підставі погодженої і затвердженої головою Державної архівної служби України 20 червня 2018 року штатного розпису НДІ мікрографії директором НДІ мікрографії ОСОБА_5 видано наказ від 21 червня 2018 року №22-щ/д «Про ліквідацію структурного підрозділу».

Про майбутнє вивільнення працівників НДІ мікрографії відповідачем до Центру зайнятості надіслана Звітність, Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (форма №4-ПН), де зазначено, що відповідачем передбачено з 01 вересня 2018 року вивільнити 8 працівників відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО, а саме: завідувач відділу; заступник завідувача відділу; науковий співробітник; молодший науковий співробітник; провідний інженер-технолог, інженер технолог 1 категорії; інженер технолог ІІ категорії 2 особи.

Згідно даних про Структуру НДІ мікрографії, затвердженої директором НДІ мікрографії та погодженої головою Державної архівної служби України, станом на 18 січня 2018 року та на 19 червня 2018 року, після ліквідації відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО загальна кількість штатних одиниць НДІ мікрографії залишилась не змінною (70), за рахунок появи нової посади секретаря (1) та збільшення кількості посад у відділі досліджень, розробки перспективних та удосконалення традиційних технологій формування СФД з 10 до 11 штатних одиниць, у відділі досліджень, розробки нормативних, конструкторської та проектної документації на об`єкти будівництва у сфері СФД з 8 до 9 штатних одиниць, у відділені досліджень розробки нових інформаційних технологій, комп`ютерних систем та ведення державних стандартів з 9 до 13 штатних одиниць, в експлуатаційно-технічному відділі з 10 до 11 штатних одиниць.

22 червня 2018 року ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення та запропоновано посаду провідного інженера-технолога відділу досліджень, розробки перспективних та удосконалення традиційних технологій формування СФД, яка відповідає його фаху.

Від підпису на попередженні ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з чим комісією у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 було складено акт від 22 червня 2018 року.

Згідно довідки про вакантні посаді НДІ мікрографії, станом на 22 червня 2018 року у відповідача мається 13 вакантних посад, з яких: секретар-1; провідний економіст з планування та моніторингу відділу 03-1; провідний бухгалтер бухгалтерії 1;, провідний інженер-технолог відділу 11-1;, інженер-технолог 1 категорії відділу 21-1;молодший науковий співробітник відділу 32-1; провідний-інженер програміст відділу 32-1; слюсар по ремонту та обслуговуванню технологічного обладнання та електрообладнання ІV розряду відділу 41-1; водій автотранспортних засобів відділу 41-1; слюсар по ремонту та обслуговуванню водопровідних та каналізаційних систем IV розряду відділу 41-1.

У зв`язку з відмовою позивача від отримання попередження про звільнення та від посади інженератехнолога, відповідачем 16 липня 2019 року за місцем проживання ОСОБА_1 рекомендованим листом направлено копії наказу №22-о/д від 21 червня 2018 року «Про ліквідацію структурного підрозділу», попередження від 22 червня 2018 року про наступне скорочення з пропозицією працевлаштування, а також повідомлення про усі 13 наявні вільні посади, які його можуть зацікавити. Вказане повідомлення повернуто без отримання, за закінченням терміну зберігання.

Наказом від 31 серпня 2018 року № 139-к завідувач відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних державного реєстру ПНО ОСОБА_1 звільнений 31 серпня 2018 року з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу, з виплатою державної допомоги згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вихідної допомоги ,згідно статті 44 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на йому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України станом на день попередження позивача про майбутні зміни: 1)позивач повинен був бути ознайомлений з переліком усіх вакантних посад, у тому числі у зазначеному відділі; 2) позивачу повинна була бути запропонована будь-яка з вказаних вакантних посад, рівнозначна тій, яку він займав, або нижча за його згодою.

Разом з тим, відповідач не вчинив зазначених дій та не виконав вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції позивачу за усіма наявними на день звільнення посадами, рівнозначних тій, яку він займав, або нижча за його згодою.

Судом встановлено, що при вирішення питання щодо переведення ОСОБА_1 на іншу посаду, відповідач виходив з того, що позивач має стаж роботи в НДІ мікрографії 05 років 08 місяців, одружений, має двох повнолітніх дітей, вищу освіту, звання полковника у відставці, ветеран військової служби, ветеран війни-інвалід війни війковий пенсіонер, атестацію проходив у 2013 році відповідає займаній посаді. Має дві опубліковані статті, шість тез доповідей. Наукової ступені і звання не має. Відповідно до кваліфікації і продуктивності праці за п.4 ст.42 КЗпП України йому запропонована посада провідного інженера-технолога відділу 11.

Дійсно, 22 червня 2018 року посадовими особами НДІ мікрографії складено акт про те, що ОСОБА_1 попереджено про ліквідацію структурного підрозділу та запропоновано посаду провідного інженера-технолога відділу досліджень, розробки перспективних та удосконалення традиційних технологій формування СФД з посадовим окладом 4264 грн, яка відповідає його фаху, проте ОСОБА_1 відмовився від цієї пропозиції, посилаючись на те, що його не влаштовує рівень посади і розмір заробітної плати.

Також 22 червня 2018 року складено акт про те, що ОСОБА_1 відмовився підписувати попередження.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом апеляційної інстанції безспірно встановлено, та не заперечується відповідачем, що станом на 16.07.2018 перелік вакантних посад у НДІ мікрографії збільшився, оскільки у той же день звільнилась посада молодшого наукового співробітника відділу 32, яку відповідач позивачу не запропонував.

Всупереч положенням ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим відповідачем до суду з цього приводу доказам, які не є належними, допустимі і достатніми для висновку про те, що позивачу перед звільненням була запропонована згадана посада молодшого наукового співробітника.

Як встановлено під час розгляду скарги судом апеляційної інстанції відповідач листом з повідомленням від 16.07.2018 року №01/352 надіслав ОСОБА_1 копію Наказу від 21.06.2018 року №22-о/д «Про ліквідацію структурного підрозділу», попередження від 22.06.2018 року з пропозицією працевлаштування, а також повідомлення про наявні вільні посади, зокрема додатку пропозицію посади молодшого наукового співробітника (а.с. 71-72, 66 т. 1).

Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, зазначений лист ОСОБА_1 не вручено та повернуто за закінченням терміну зберігання НДІ мікрографії 17.08.2018, тобто до звільнення позивача (а.с. 72 т. 1).

Представниця відповідача та третя особа у суді апеляційної інстанції наполягали на тому, що адміністрація установи повторно запропоновала ОСОБА_1 вакантні посади, зокрема посаду молодшого наукового співробітника, при ознайомленні його з наказом про звільнення № 139/к від 31 серпня 2018 року, в якому зазначено про те, що відомість додається, - у день звільнення, про що свідчить його підпис під цим наказом (а.с. 60 т.1).

Колегія суддів відхиляє ці доводи відповідача та третьої особи, оскільки згадана відомість не містить відповідного підпису ОСОБА_1 про ознайомлення (а.с. 61т.1).

Крім того, у тексті вказаного вище наказу, з яким ознайомився ОСОБА_1 31.08.2018 при звільненні згадана додаткова пропозиція посади молодшого наукового співробітника не вказана. Зазначено лише про те, що ОСОБА_1 відмовився від запропонованих посад (а.с. 60 т.1). Тому вказані докази не можна вважати належними, допустимим і достатніми для підтвердження пропозиції ОСОБА_1 з боку відповідача цієї посади перед звільненням

Оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє вказані доводи, за їх недоведеністю.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України вважається, що роботодавець виконав цей обов`язок, лише якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, що у даному випадку відповідач належним чином не довів всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що належне повідомлення позивача про наявність усіх вакантних посад на підприємстві та про його відмову не відбулось.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладені обставини, а також зважаючи на те, що відповідачем при звільненні позивача порушено порядок звільнення, вимоги ст.ст.49-2, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Тому його слід поновити на посаді, з якої його було звільнено, а саме, завідувача відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії.

Відповідно до роз`яснень, що містить п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови від 06.11.1992 року №9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення па користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому керуються Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100(зі змінами).

Згідно довідки НДІ мікрографії від 29.05.2020 року (т.2 а.с.122) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 410,86 грн, а середньомісячний заробіток 9038,92 грн, який не був оспорений чи спростований відповідачем.

Отже, середній заробіток вираховується за період з 01.09.2018р. по 08..07.2020р. За зазначений період 462 робочих дні, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить (410,86х462) = 189817,32грн.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідно до ст.235 КЗпП України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.09.2018р. по 08.07.2020р. у розмірі 189817,32 грн з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при його виплаті.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржене рішення суду до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 6507,68 грн в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №139/к від 31 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача відділу досліджень, розробки нормативних документів та актуалізації бази даних Державного реєстру ПНО НДІ мікрографії та поновити ОСОБА_1 на зазначеній посаді.

Стягнути з Науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 189817,32 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнути з Науково-дослідного, проектно-конструкторського та технологічного інституту мікрографії на користь держави судовий збір у розмірі 6507,68 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - І.В.Бурлака.

О.М. Хорошевський.