Ухвала

09 липня 2020 року

м. Київ

справа № 266/6307/19

провадження № 61-9555ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу

Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого народився син - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2016 року розірвано.

Знаючи, що дитина народилась у шлюбі, після розірвання шлюбу

ОСОБА_1 вирішив надати матеріальну допомогу ОСОБА_2 у рахунок аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період з 22 вересня 2016 року по 30 листопада 2017 року відповідач отримала від позивача 5 500 доларів США в якості аліментів, що підтверджується розпискою. Крім того, за період з 17 жовтня 2018 року по 20 травня 2019 року ним у рахунок аліментів на банківську картку, що належить дитині - ОСОБА_3 , 17 червня 2008 року, перераховано 16 000 грн.

Також ОСОБА_1 вказував, що у 2019 році він дізнався, що не є біологічним батьком дитини. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2019 року у справі

№ 266/3573/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства задоволено частково. Виключено з актового запису

від 26 червня 2008 року № 259 Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

(далі - Приморський районний у місті Маріуполі ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області) відомості про ОСОБА_1 як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 видане Приморським районним у міста Маріуполі ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис від 26 червня 2008 року № 259).

Посилаючись на те, що вказані вище кошти були перераховані позивачем на утримання дитини в якості аліментів, але у зв`язку з тим, що він не є біологічним батьком, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5 500 доларів США та 16 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року (у складі судді Федотової В. М.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуте майно у вигляді перерахованих на її користь аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 500 доларів США та 16 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Донецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року

(у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Пономарьової О. М.,

Попової С. А.) рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

24 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду

від 03 червня 2020 року, в якій скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та

у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення безпідставно набутих коштів, перерахованих у якості аліментів, тобто ціна позову у загальному розмірі становить 309 205 грн (5 500 доларів США, що в еквіваленті станом на 14 грудня 2002 року з розрахунком 1 долар США = 53,31 грн становить 293 205 грн, + 16 000 грн), яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги ціну та предмет позову у справі, складність справи, а також її значення для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії, та дійшов висновку, що винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, не встановлено.

Посилання на те, що дана справа має виняткове значення для скаржника є необґрунтованими та зводяться до незгоди з оцінкою судового рішення апеляційної інстанції.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко