провадження 2/201/547/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», третя особа ректор Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_2 про визнання дій незаконним, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про визнання дій незаконним, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що ОСОБА_1 працювала в медичній академії завідувачкою кафедри і претензій до роботи її та кафедри не було; але потім відбулася вчена рада і було вирішено об'єднати дві кафедри медичної академії (в тому числі і ту кафедру, де вона працювала) зі зміною умов і об'ємів її праці; вона з цим не погодилася, пішла в відпустку, а потім була на лікарняному листі, після виходу з якого її було незаконно звільнено з роботи.

Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, її було звільнено і правильна процедура звільнення, передбачена чинним законодавством, не проводиться і по сьогоднішній день. Звільнення позивача з роботи, на її думку, підлягає визнанню судом незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм Кодексу законів про працю України. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернулася до відповідача і просила відповісти, чому її так звільнено, не роз'яснено порядок звільнення, не вручено наказ про це звільнення, не проведено розрахунок при звільненні, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконним дії відповідача по такому звільненню, скасувати наказ про звільнення і поновити її на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав надані в відзиві на позов обгрунтування цього, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, оспорювані накази правомірні, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

Третя особа ректор ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, зверненням до суду позовні вимоги не визнала, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2019 року відбулось засідання Вченої ради та затверджено рішення про об'єднання кафедри внутрішньої медицини 2 і кафедри фтизіатрії, об'єднання кафедри психіатрії, загальної та медичної психології і кафедри психіатрії ФПО та роз'єднано кафедру неврології та офтальмології на дві кафедри, про що свідчить протокол засідання № 2.

Академією доведено зміст наказу № 109-ОД від ЗО травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр» до всіх співробітників реорганізованих кафедр, в тому числі і позивачу та дотримано обов'язок, щодо персонального повідомлення осіб, у яких відбудуються зміни умов прані у зв'язку з реорганізацією. Крім того, вказаним особам, в тому числі і позивачу, запропоновані вакантні посади з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду та ін.

На виконання наказу № 109-ОД від ЗО травня 2019 року, 25 червня 2019 року було видано наказ № 133-ОД «Про скорочення штату працівників», яким було внесено зміни до штатного розкладу ДЗ «ДМА» з 01 вересня 2019 року та скорочено дві штатні одиниці завідувача кафедри. Наказ № 133-ОД від 25 червня 2019 року позивачка отримала 25 червня 2019 року, про що свідчить її підпис на списку розсилки до наказу ДЗ «ДМА» № 133-ОД від 25 червня 2019 року. Крім того, 25 червня 2019 року позивачкою було отримано попередження про скорочення штату працівників. Отримання копії наказу № 133-ОД від 25 червня 2019 року та попередження про скорочення штату працівників підтверджується Актом «Про відмову від ознайомлення під підпис» від 25 червня 2019 року.

Факт отримання 25 червня 2019 року копії наказу ДЗ «ДМА» № 133-ОД від 25 червня 2019 року з додатком штатного розкладу кафедри психіатрії, наркології і медичної психології на 2019/2020 навчальний рік та примірник попередження про скорочення штату працівників не заперечується і самою позивачкою, вбачаєтеся з тексту позовної заяви.

Наказ «Про реорганізацію кафедр шляхом об'єднання» було погоджено з виборним органом первинної профспілкової організації ДЗ «ДМА» за три місяці, про що свідчить Витяг з протоколу засідання профспілкового комітету від 07 травня 2019 року, № 9 в якому профспілковий комітет розглянув та узгодив проект наказу «Про реорганізацію кафедр шляхом об'єднання». Це і було офіційною інформацією про початок проведення спільних консультацій відповідно до ст. 494 КЗпП України та ст. 22 Закону № 1045.

Крім того, 04 червня 2019 року на засіданні профкому, було узгоджено проект наказу «Про скорочення штату працівників» на виконання Наказу №109 від 30 травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр». Одноголосним голосуванням, узгодили представлений проект Наказу «Про скорочення штату працівників». У зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників у Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на кафедрі психіатрії, загальної та медичної психології та психіатрії ФПО у кафедру «Психіатрії, наркології і медичної психології, та на підставі Наказу від 30 травня 2019 року № 109-ОД «Про реорганізацію кафедр» та штатного розкладу, а також у зв'язку з відсутністю згоди на пропозицію обійняти вакантну посаду професора кафедри психіатрії, наркології і медичної психології, а також на підставі п. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП, 24 липня 2019 року, Голові профспілкової організації було направлено подання на надання згоди на розірвання контракту з завідувачем кафедри психіатрії, загальної та медичної психології, д.м.н., професором ОСОБА_1 30 серпня 2019 року (останній робочій день) згідно п. 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, її було звільнено і правильна процедура звільнення, передбачена чинним законодавством, не проводиться і по сьогоднішній день. Звільнення позивача з роботи, на її думку, підлягає визнанню судом незаконним і не може вважатися таким, що відбулося з дотриманням норм Кодексу законів про працю України. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконними, та такими, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернулася до відповідача і просила відповісти, чому її так звільнено, не роз'яснено порядок звільнення, не вручено наказ про це звільнення, не проведено розрахунок при звільненні, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконним дії відповідача по такому звільненню, скасувати наказ про звільнення і поновити її на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про звільнення з роботи повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.

Наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» № 109-ОД від 30 травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр» на виконання рішення вченої ради академії від 23 травня 2019 року (протокол № 11), з метою виконання ст. 33 Закону України «Про вищу освіту», оптимізації кадрового забезпечення на кафедрах академії, удосконалення викладання навчальних дисциплін, навчальної, наукової і виховної роботи та у зв'язку з виробничою необхідністю було об'єднано кафедру внутрішньої медицини 2 і кафедру фтизіатрії, об'єднано кафедру психіатрії, загальної та медичної психології і кафедру психіатрії ФПО та роз'єднано кафедру неврології та офтальмології на дві кафедри.

В зв'язку з реформуванням системи післядипломної освіти та зменшення кількості лікарів - інтернів, лікарів - психіатрів і наркологів, що навчаються за фахом «Психіатрія» та «Наркологія» зменшилось планове навантаження кафедри на 2019-2020 р.р. із збереженням такої тенденції у подальші роки. З метою раціонального використання науково-педагогічного потенціалу кафедри психіатрії ФПО та загальної та медичної психології Вченою Радою було прийнято рішення про об'єднання вказаних кафедр.

Методика розрахунку нормативної кількості ставок професорсько-викладацького складу введена в дію постановою Кабінету Міністрів України № 1134. Згідно цієї постанови, кількість викладачів розраховується по нормативах на кожну окрему спеціальність (напрям підготовки). Також вказана методика визначає нормативи для освітньо-кваліфікаційних рівнів бакалавра, спеціаліста, магістра, у відношенні 1:0, 9:0, 5 - відповідно. Денна форма навчання для іноземних студентів зменшується на 15%. Постанова № 1134 регламентує гранично допустиму нормативну кількість викладачів при наявному контингентові студентів ВНЗ. Це означає, що кількість професорсько - викладацького складу прямо залежить від кількості студентів, які навчаються у ВНЗ.

Медична академія визначає фактично необхідну кількість викладачів, як суму ставок по кожній кафедрі. Кількість ставок професорсько-викладацького складу кафедри залежить від об'єму розподіленої на кафедру навчальної роботи, та норм для обрахунку навчального навантаження. Після визначення обсягу навчального навантаження кафедри та необхідної для його виконання кількості викладачів, ці дані подаються в навчальну частину, та проходять процес узгодження у проректора з навчальної роботи.

Відповідно до ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» входить до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України.

Згідно ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюрщ служб тощо). Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. За приписами ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів.

Розділом VI пунктом 1 Статуту ДЗ «ДМА» передбачено, що безпосереднє управління діяльністю Академії здійснює ректор. Розділом VI пунктом 1 підпунктом 19 Статуту зазначено, що ректор академії в межах наданих йому повноважень самостійно вирішує усі питання управління (керівництва) діяльністю Академії за винятком тих, які законодавством віднесені до компетенції МОЗ України, Вченої Ради, Наглядової ради та конференції трудового колективу Академії. Відповідно до Статуту Вчена рада Академії є колегіальним органом управління Академії (Розділ V пункт 1 Статуту), до компетенції якої, в тому числі входить ухвалення за поданням ректора Академії рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів (Розділ V пункт 1 підпункт б Статуту).

23 травня 2019 року відбулось засідання Вченої ради та затверджено рішення про об'єднання кафедри внутрішньої медицини 2 і кафедри фтизіатрії, об'єднання кафедри психіатрії, загальної та медичної психології і кафедри психіатрії ФПО та роз'єднано кафедру неврології та офтальмології на дві кафедри, про що свідчить протокол засідання № 2.

Цивільне та трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність реорганізації структурних підрозділів чи скорочення штату, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників. Крім того, реорганізація кафедри свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури Академії. Ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу: - згідно з пунктом б статті 36 Кодексу законів про працю України - у разі змін істотних умов праці (до цих змін відносять зміни систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших); - або відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП - у разі змін в організації виробництва і праці (в тому числі реорганізація структурного підрозділу, скорочення чисельності або штату працівників).

Академією доведено зміст наказу № 109-ОД від ЗО травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр» до всіх співробітників реорганізованих кафедр, в тому числі і позивачу та дотримано обов'язок, щодо персонального повідомлення осіб, у яких відбудуються зміни умов прані у зв'язку з реорганізацією. Крім того, вказаним особам, в тому числі і позивачу, запропоновані вакантні посади з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду та ін.

На виконання наказу № 109-ОД від ЗО травня 2019 року, 25 червня 2019 року було видано наказ № 133-ОД «Про скорочення штату працівників», яким було внесено зміни до штатного розкладу ДЗ «ДМА» з 01 вересня 2019 року та скорочено дві штатні одиниці завідувача кафедри. Наказ № 133-ОД від 25 червня 2019 року позивачка отримала 25 червня 2019 року, про що свідчить її підпис на списку розсилки до наказу ДЗ «ДМА» № 133-ОД від 25 червня 2019 року. Крім того, 25 червня 2019 року позивачкою було отримано попередження про скорочення штату працівників. Отримання копії наказу № 133-ОД від 25 червня 2019 року та попередження про скорочення штату працівників підтверджується Актом «Про відмову від ознайомлення під підпис» від 25 червня 2019 року.

Факт отримання 25 червня 2019 року копії наказу ДЗ «ДМА» № 133-ОД від 25 червня 2019 року з додатком штатного розкладу кафедри психіатрії, наркології і медичної психології на 2019/2020 навчальний рік та примірник попередження про скорочення штату працівників не заперечується і самою позивачкою, вбачаєтеся з тексту позовної заяви.

Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачене розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП (322-08 ), суди зобов'язані з'ясувати, чи додержана власником або уповноваженим ним органом норма законодавства, що регулює вивільнення працівника, які є докази щодо змін організації виробництва і праці, і про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, при звільненні працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП має бути дотриманий певний порядок вивільнення, який ДЗ «ДМА» виконав в повному обсязі.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, що і було зроблено відповідачем, враховуючи, що наказ № 133-ОД «Про скорочення штату працівників» та попередження про скорочення штату працівників були надані позивачці 25 червня 2019 року, а звільнення повинно відбутися 31 серпня 2019 року. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу (тобто всі вакантні посади, що є у штатному розписі, на зайняття яких може претендувати даний працівник) на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідачем виконано вказано вимогу. З урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду позивачці запропоновано з 01 вересня 2019 року вакантну посаду професора кафедри психіатрії, наркології і медичної психології до обрання посади за конкурсом. Після оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади завідувача новоствореної кафедри, за бажанням, прийняти участь у конкурсі на вакантну посаду завідувача кафедри. У разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню по пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.

Власник на свій розсуд має право або зменшити чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, або зменшити чисельність певних посад, що в будь-якому випадку вимагає звільнення працівників. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані у зв'язку із змінами істотних умов праці (п. 6 ст. 36 КЗпП) або у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату (п. 1 ст. 40 КЗпП).

Пунктом 6.1. Розділу 6 Контракту з науково-педагогічним працівником укладеним між відповідачем та позивачкою передбачено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами самого контракту. Пунктом 6.2.3. цього ж розділу зазначено, що підставою для розірвання контракту є ініціатива закладу освіти до закінчення строку дії контракту на умовах, передбачених законодавством (статті 40, 41 КЗпП України). Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Згідно п. 1 ч. І ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організацій.

З огляду на вищезазначене відповідачем трудові права позивача порушені не були. Крім того, відсутність порушень законодавства при скороченні, було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2019 року по справі № 201/7729/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України про визнання незаконним та скасування наказу № 133-ОД від 25 червня 2019 року «Про скорочення штату працівників», яке залишено без змін. Постановою Дніпровського апеляційного суду України від 07 листопада 2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якого встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка вважає, що посада завідувача новостворенної кафедри повинна бути запропонована їй та вона повинна її зайняти без проведення конкурсного відбору. Але дане твердження є помилковим та не відповідає вимогам Закону з огляду на наступне: порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково- педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів) регламентуєтеся Законом України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року № 1556-VLT Закону України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року № 2145-VIII, наказу Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року № 1005 «Про затвердження Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)», наказу Міністерства освіти і науки України від 26 листопада 2015 року № 1230 «Про внесення змін до наказу Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року № 1005, Статуту ДЗ «ДМА», Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково- педагогічних працівників у ДЗ «ДМА» та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затвердженого ректором 19 червня 2019 року та погодженого Вченою радою ДЗ «ДМА» 19 червня 2019 року.

Вказаний Порядок було запроваджено на виконання ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» та регламентує порядок конкурсних засад заміщення посад науково-педагогічних працівників, процедуру проведення конкурсного відбору та обрання за конкурсом при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників ДЗ «ДМА» та порядок укладання трудових договорів (контрактів).

Пунктом 2.4. Поряду визначено, що під час заміщення посад науково-педагогічних працівників Академії: завідувачів кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів кафедр, укладенню строкового трудового договору передує конкурсний відбір, що визначено ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту».

Пунктом 2.1. Порядку визначено, що поділ, об'єднання а також зміна назви кафедр, структурних підрозділів не є підставою для оголошення конкурсу та проведення дострокових виборів науково-педагогічних працівників, крім керівника підрозділу (в даному випадку завідувач кафедри).

Вказаний пункт узгоджуєтеся з наказом Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року № 1005 «Про затвердження Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів)» в розділі 2 якого рекомендується враховувати, що злиття або поділ підрозділів не є підставою для оголошення конкурсу та проведення конкурсу на заміщення посад науково-педагогічних працівників, крім керівника підрозділу.

Таким чином, дійсно, наказом Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» №109-ОД від ЗО травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр» на виконання рішення вченої ради академії від 23 травня 2019 року (протокол № 11), з метою виконання ст. 33 Закону України «Про вищу освіту», оптимізацїї кадрового забезпечення на кафедрах академії, удосконалення викладання навчальних дисциплін, навчальної, наукової і виховної роботи та у зв'язку з виробничою необхідністю було об'єднано кафедру психіатрії, загальної та медичної психології і кафедру психіатрії ФПО.

Отже, посада завідувача кафедри реорганізованої кафедри не може бути запропонована позивачці, оскільки вказані дії будуть суперечити чинному законодавству України, а саме Закону України «Про вищу освіту», наказу Міністерства освіти і науки України від 26 листопада 2015 року № 1230 «Про внесення змін до наказу Міністерства освіти і науки України від 05 жовтня 2015 року № 1005 та Положенню про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників у ДЗ «ДМА» та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затвердженого ректором 19 червня 2019 року та погодженого Вченою радою ДЗ «ДМА» 19 червня 2019 року, так як на посаду завідувача кафедри повинен відбутися конкурсний відбір в якому позивачка, за бажанням, мала змогу прийняти участь на вакантну посаду завідувача кафедри.

П. 1 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. З установленого двомісячного строку не вилучається час перебування у відпустці, період тимчасової непрацездатності, інший час, упродовж якого працівник не працював з поважної чи неповажної причини. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності або штату власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві (в установі, організації). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно

Крім того, керуючись ст. 43 КЗпП України звільнення працівників на підприємстві потрібно погодити з профспілковою організацією, членом якої є працівник. Перед плановим вивільненням працівників роботодавець видає наказ (з основної діяльності) про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства. У наказі вказується перелік посад, роботи на яких з певних причин не проводитимуться, кількість і категорії працівників, які будуть виключені зі штатного розпису підприємства. При цьому прізвища вивільнюваних працівників не зазначаються. Що і було зроблено відповідачем по справі.

Наказ «Про реорганізацію кафедр шляхом об'єднання» було погоджено з виборним органом первинної профспілкової організації ДЗ «ДМА» за три місяці, про що свідчить Витяг з протоколу засідання профспілкового комітету від 07 травня 2019 року, № 9 в якому профспілковий комітет розглянув та узгодив проект наказу «Про реорганізацію кафедр шляхом об'єднання». Це і було офіційною інформацією про початок проведення спільних консультацій відповідно до ст. 494 КЗпП України та ст. 22 Закону № 1045.

Крім того, 04 червня 2019 року на засіданні профкому, було узгоджено проект наказу «Про скорочення штату працівників» на виконання наказу №109 від 30 травня 2019 року «Про реорганізацію кафедр». Одноголосним голосуванням, узгодили представлений проект наказу «Про скорочення штату працівників». У зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників у Державному закладі «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на кафедрі психіатрії, загальної та медичної психології та психіатрії ФПО у кафедру «Психіатрії, наркології і медичної психології, та на підставі наказу від 30 травня 2019 року № 109-ОД «Про реорганізацію кафедр» та штатного розкладу, а також у зв'язку з відсутністю згоди на пропозицію обійняти вакантну посаду професора кафедри психіатрії, наркології і медичної психології, а також на підставі п. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП, 24 липня 2019 року, Голові профспілкової організації було направлено подання на надання згоди на розірвання контракту з завідувачем кафедри психіатрії, загальної та медичної психології, д.м.н., професором ОСОБА_1 30 серпня 2019 року (останній робочій день) згідно п. 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. З та 4 ст. 43 КЗпП України подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником має бути розглянуто профкомом у п'ятнадцятиденний термін у присутності працівника, на якого воно винесене. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою або за участі його представника чи адвоката, уповноваженого на таку участь. Документом, що дає право на участь у засіданні профкому довіреній особі, може бути нотаріально посвідчена довіреність або довіреність, завірена підписом начальником відділу кадрів та засвідчена круглою печаткою підприємства. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання профкому розгляд заяви відкладається до наступного засідання в межах зазначеного терміну. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності., 24 липня 2019 року, 31 липня 2019 року та 07 серпня 2019 року зв'язку з тим, що ОСОБА_1 є членом профспілки, та на підставі ст. 43 КЗпП Голова профспілкової організації направив на її адресу «Запрошення на засідання профспілкового комітету, щодо розгляду подання «Про скорочення чисельності та штату працівників», на яких планувалось розглянути питання реорганізації кафедр та враховуючи відсутність згоди ОСОБА_1 на пропозицію обійняти вакантну посаду професора кафедри психіатрії, наркології і медичної психології, буде також розглядатись подання «Про скорочення чисельності та штату працівників» та звільнення її на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не прийшла на жодне з засідань профспілкового комітету, Головою профспілкової організації було прийнято рішення, про створення комісії з членів профспілкової організації та виїзд до місця проживання ОСОБА_1 з метою особистого вручення запрошення на засідання профспілкового комітету щодо вищезазначених питань. Комісія та Голова профспілкової організації прибули до місця проживання ОСОБА_1 але, двері вона не відчинила. Цього ж дня, був складений Акт від 08 серпня 2019 року. Отже, отримавши подання від роботодавця, голова профкому в межах 15-ти денного терміну планує засідання профкому з означеного питання, на яке в письмовій формі запрошує працівника з тим, щоб вислухати його особисті доводи та переконатися, чи адміністрацією підприємства дотримані норми трудового законодавства та чи на законних підставах проводиться звільнення працівника.

Про прийняте рішення профком повідомляє роботодавця у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У зв'язку з неявкою в жодне засідання профспілки, на підставі п. 3 cm. 43 КЗпП «У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності», Профспілковий комітет розглянув подання ректора щодо розірвання контракту з завідувачем кафедри психіатрії, загальної та медичної психології, д.м.н., професором ОСОБА_1 та дав згоду на розірвання контракту зі ОСОБА_1 з 30.08.2019 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджуєтеся Витягом з протоколу № 15 від 09 серпня 2019 року. Таким чином, вимоги щодо обов'язкового погодження дій відповідача з Профспілковим комітетом були виконані в повному обсязі.

В матеріалах цієї цивільної справи мається копія листка непрацездатності серії АДС № 587265 виданого ОСОБА_1 30 серпня 2019 року (стати до роботи 07 вересня 2019 року). З урахуванням вищевказаного листка непрацездатності наказом № 773-о від 06 листопада 2019 року по ДЗ «ДМА» були внесені зміни до наказу № 513-о від 27 серпня 2019 року по ДЗ «ДМА», яким її було звільнено 30 серпня 2019 року у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та дата звільнення перенесена на 07 вересня 2019 року (день стати до роботи).

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП) дійсно забороняється звільняти працівника з ініціативи установи в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП).

Отже, працівник не може бути звільнений у період його тимчасової непрацездатності з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП. Працівник підлягає звільненню з дати, зазначеної у графі «Стати до роботи» листка непрацездатності. Оригінал листка непрацездатності серії АДС №587265 від 30 серпня 2019 року до Академії позивачкою не здавався.

Крім того, відповідно до п. 1.5. Контракту завідувач кафедри підзвітний керівнику закладу освіти, керівнику факультету в межах покладених на нього обов'язків, інформації про те, що позивачка знаходилась на лікарняному до вказаних осіб не надходило, а посилання в позовній заяві на те, що вона попередила про лікарняний лаборанта та асистента кафедри не підтвердженні жодними доказами, а табель обліку робочого часу наданий позивачкою до позовної заяви не містить інформації про прийняття його до бухгалтерії Академії.

Також 09 вересня 2019 року, тобто вже після виходу з лікарняного. Позивачка у відділі кадрів отримувала наказ № 513-0 від 27 серпня 2019 року та трудову книжку, про що міститься запис з вказанням дати на наказі № 513-о від 27 серпня 2019 року та в картці працівника про отримання трудової книжки, однак оригінал листа непрацездатності не здала та про наявність його не повідомляла.

Відповідно до ст. 104 Постановления Президиума Всесоюзного Центрального Совета Профессиональных Союзов от 12 ноября 1984 года N 13-6 «Об утверждении Положения о порядке обеспечения пособиями по государственному социальному страхованию и внесении изменений в Инструкцию ВЦСПС и Наркомздрава СССР о порядке выдачи застрахованным больничных листков» «Рабочие и служащие предъявляют больничный листок администрации предприятия в день выхода на работу по окончании временной нетрудоспособности». Ця постанова чинна та діє на території України відповідно до постанови Верховної ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ, в якій зазначено «встановити, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу PCP з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції (888-09) і законам України», яка також чинна та діє на території України.

При розгляді справ про поновлення на роботі слід мати на увазі, що при реалізації гарантій, наданих Кодексом працівникам у разі розірвання з ними трудового договору, повинен дотримуватися загально правового принцип неприпустимості зловживання правом, в тому числі і з боку самих працівників. Зокрема, неприпустимо приховування працівником тимчасової непрацездатності на час його звільнення з роботи. При встановленні судом факту зловживання працівником правом суд може відмовити у задоволенні його позову про поновлення, оскільки в зазначеному випадку роботодавець не повинен відповідати за несприятливі наслідки, які настали внаслідок недобросовісних дії з боку працівника. Аналіз судової практики свідчить, що суди при вирішенні спорів, в яких фігурує зловживання правом, використовують загально правовий принцип неприпустимості зловживання правом.

Враховуючи, що позивачка досі не надала оригіналу листка непрацездатності серії АДС №587265 до Академії, хоча в неї була така можливість, а надала його лише до матеріалів справи, вказані дії свідчать про умисне вчинення дій з метою створення судової справи.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.

Доводи позивача не спростовують законності оспорюваного наказу.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Суд вважає не правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаних спірних наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом не встановлено.

Твердження представника позивача відносно протиправності дій відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про визнання дій незаконним, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об'єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги про визнання дій незаконним, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 36, 39-1, 40, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про відпустки», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», третя особа ректор Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» ОСОБА_2 про визнання дій незаконним, визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14 липня 2020 року.

Суддя -