Провадження № 2/761/1286/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Мальцева Д.О.

при секретарі Чугаєва І.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представник відповідача Музичук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПАТ «КБ «Надра» про відшкодування збитків, моральної шкоди, та зобов`язанні вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач, Фонд), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу на відшкодування завданих збитків відповідно до наведених розрахунків в розмірі 6761, 59 грн. та 34 287, 46 грн., а всього 41 049, 05 грн., стягнути з відповідача на користь позивача суму майнової відповідальності у розмірі 3 % річних з урахуванням індексу інфляції на суму 34 287, 46 грн. відповідно до розрахунку з 18.05.2015 до дня фактичного виконання рішення суду; стягнути з відповідача на свою користь суму непрямого збитку (упущеної вигоди) у розмірі 13 % річних на суму 58 046, 66 грн. відповідно до розрахунку з 01.11.2017 до дня фактичного виконання рішення у справі; стягнути з відповідача на свою користь 2 000 000, 00 грн. в якості моральної шкоди, зобов`язати відповідача акцептувати на користь позивача в четверту чергу кредиторських вимог до ПАТ «КБ «Надра» суму у розмірі 4 259, 91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.11.2013 між позивачем та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір про надання пакету послуг «ПУ Перший» № 2958239, відповідно до умов якого відкрито низку банківських рахунків, зокрема поточний картковий рахунок в доларах США № 81919759, поточний накопичувальний в доларах США № 1913852 (станом на 06.02.2015 залишок коштів на рахунку склав 841, 65 доларів США та 47, 17 доларів США). Також 27.11.2014 в рамках вказаного договору між позивачем та Банком укладено договір строкового банківського вкладу № 2075012, відповідно до умов якого Банк прийняв від позивача банківський вклад у розмірі 7500, 00 доларів США, залишок коштів на рахунку станом на 06.02.2015 - 7 512, 91 доларів США. 21.04.2015 у зв`язку із запровадженням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «КБ «Надра» тимчасової адміністрації позивачем було отримано відшкодування за договором банківського рахунку пакету послуг «ПУ Перший» від 26.11.2013 № 2958239 в загальному розмірі 23 720, 45 грн., з яких 15 149, 50 грн. (залишок за поточним картковим рахунком 841, 65 доларів США), 8 570, 95 грн. (залишок за накопичувальним рахунком 476, 17 доларів США). 18.05.2015позивачем також було отримано відшкодування за договором вкладу від 27.11.2014 у розмірі 135 230, 60 грн. Відшкодування позивачу було виплачене за курсом 17, 999763 грн. за долар США. Однак постановою Верховного Суду від 11.10.2017 в цивільній справі № 6-1297цс17 ухвалено правовий висновок щодо застосування ч. 5 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з яким відшкодування за вкладами у доларах США в неплатоспроможному банку ПАТ «КБ «Надра» має здійснюватися за курсом 23, 130580 грн. за долар США, встановленим НБУ на день початку виведення банку з ринку 06.02.2015, а не за курсом 17, 999763 грн. за долар США, встановленим за попередній день 05.02.2015. Оскільки про існування вказаного рішення позивачу стало відомо 20.10.2017, останній звернувся до відповідача з відповідною претензією, однак відповідач залишив претензію поза увагою. За таких обставин, відповідач своїми протиправними діями, які полягають в застосуванні неправильного (заниженого) валютного курсу до виплат гарантованого законом відшкодування, порушив права позивача, чим завдав останньому матеріальної шкоди. Крім того, у зв`язку з неналежним розглядом претензії позивача, відповідачем також було завдано останньому і моральної шкоди, яку позивач оцінив в 2 000 000, 00 грн.

Позивач вказує, що вказана постанова ВСУ від 11.10.2017 в цивільній справі № 6-1297цс17 беззаперечно свідчить про протиправність дій відповідача. При цьому, за правильним курсом НБУ позивач мав би отримати: 21.04.2015 за картковим рахунком 19 467, 85 грн., за накопичувальним рахунком - 11 014, 09 грн., 18.05.2015 за договором вкладу - 173 777, 97 грн., а всього 204 259, 91 грн. При цьому, позивач мав би отримати 200 000, 00 грн. суму, яка не перевищує суми гарантованої виплати, а 4 259, 91 грн. коштів, які перевищують вказаний розмір гарантованої виплати мав би бути акцептований Фондом після початку процедури ліквідації. За таких обставин, внаслідок протиправної поведінки відповідача прямий збиток, завданий позивачу, становить 41 049, 05 грн. (6 761, 59 грн. - з 21.04.2015 та 34 287, 46 грн. - з 18.05.2015). При цьому, залишок перевищення гарантованої суми (понад 200 000, 00 грн.) у розмірі 4 259, 91 грн. має бути акцептований Фондом в четверту чергу кредиторів Банку.

Також позивач вважає, що стягнення з відповідача коштів на виконання деліткного зобов`язання з відшкодування майнової шкоди має відбуватись з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України. За таких обставин, позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати на суму 6 761, 59 грн. за 1480 дні в розмірі 822, 51 грн. та 4922, 04 грн. відповідно. Крім того, позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати на суму 34 287, 46 грн. за 1453 дні в розмірі 4094, 77 грн. та 17 683, 33 грн. відповідно.

Також позивач вважає, що йому було завдано непрямих збитків, оскільки в іншій банківській установі, де у позивача відкритий рахунок, останній має вклад, на який нараховуються 13, 00 % річних, а тому з відповідача також підлягає до стягнення упущена вигода в розмірі 11 494, 83 грн. (556 днів непрямого збитку з 01.11.2017 + нарахована майнова відповідальність в розмірі 16 997, 61 грн. + збиток в розмірі 6 761, 59 грн. + 34 287, 46 грн.).

Водночас, порушення прав позивач триває, останній надав відповідні розрахунки на день звернення до суду з вказаним позовом, однак зазначені розрахунки не є остаточними і підлягають уточненому перерахунку на день виконання рішення суду за вказаними позивачем формулами.

Крім того, у зв`язку з протиправними діями відповідача, які виявились у виплаті гарантованої суми відшкодування за заниженим курсом, позивач був змушений звернутись до відповідача з претензією, на яку отримав зневажливу та протиправну відписку, що завдало позивачу моральної шкоди, яка виразилась в моральних стражданнях від зневіри в спроможність держави забезпечити відсутність дискримінації одних вкладників перед іншими. Моральну шкоду позивач оцінив у 2 000 000, 00 грн., мотивуючи це тим, що саме такий розмір дозволить компенсувати позивачеві отримані моральні страждання.

До спірних правовідносин просить також застосувати Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Закон України «Про захист прав споживачів».

Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти задоволення позовної заяви. Зазначив, що чинним законодавством, зокрема Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду через відповідні позасудові механізми. Так, представник відповідача вказує, що не прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, своєчасно виплатив останньому гарантовану суму відшкодування в межах шестимісячного строку з дня початку процедури ліквідації банку. При цьому зазначає, що незгода позивача з курсом, за яким відповідачем було перераховано вклад позивача не свідчить про протиправність дій останнього по відношенню до позивача. Також звертає увагу на ту обставину, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності дій відповідача по відношенню до позивача, факт протиправного та винного заподіяння шкоди позивачу також не доведено останнім. Також зазначає, що 3 % річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України за своєю суттю є мірою відповідальності за невиконання договірних зобов`язань та не є збитками. Крім цього, між позивачем та відповідачем не було укладеного будь-яких договорів, строк виконання зобов`язань не встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак жодних прострочень виконання грошових зобов`язань Фондом не вчинялось. Представник відповідача також вважає, що позивачем також не доведено і завдання моральної шкоди позивачу, на підтвердження обставин, на які посилається позивач, до матеріалів справи не наданого жодного належного та допустимого доказу.

11.05.2019 ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

09.09.2019 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі.

09.09.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

10.09.2019 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі.

01.10.2019 судом відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про застосування заходів процесуального примусу.

01.10.2019 ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «КБ «Надра».

09.12.2019 в судовому засіданні позивачем подано відповідь на відзив.

09.12.2019 ухвалою суду зарито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз положень статті 1166 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювана шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювана шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13).

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16, від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17, від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Крім того, відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Згідно ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, у постанові Верховного суду від 07.05.2019 у справі № 904/8832/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18).

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» 27.11.2014 було укладено Договір № 2075012 строкового банківського вкладу (депозиту) з поповненням, оформлений в рамках Пакету послуг «ПУ Перший», на виконання умов якого позивачем внесено на відкритий Банком рахунок грошові кошти в іноземній валюті - 7 500, 00 доларів США.

Постановою Національного банку України від 05.02.2015 № 83 Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 № 26 в ПАТ «КБ «Надра» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці, яку в подальшому продовжено до 05.06.2015 включно.

05.06.2015 на підставі постанови Правління НБУ від 04.06.2015 № 356, якою було відкликано банківську ліцензію у ПАТ «КБ «Надра», виконавчою дирекцією Фонду розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра». В подальшому процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» продовжено до 03.06.2020.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону, тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

За змістом пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15 зазначила, що «після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорам банківського вкладу. Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову позивача до банку про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки ці вимоги заявлено поза процедурою, визначеною Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та до неналежного відповідача».

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15 (провадження № 14-263цс18) зазначила, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших Законів України у відповідних правовідносинах. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. При цьому, запровадження тимчасової адміністрації або ж початок процедури ліквідації банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Так, згідно із ч.1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами ч. 2 ст. 26 цього Закону, вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону, відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону, Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами в день внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно положень ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.

Положеннями ч. 6 ст. 36 Закону визначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Зобов`язання банку, передбачені пунктами 1-1-4 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Виходячи із змісту наведених вище норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначення належного курсу, що має застосовуватися для перерахування вкладу в іноземній валюті в національну валюту, залежить від того, який курс є встановленим Національним банком України на день (а не в день) початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону, Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Положеннями частини 5 статті 45, статті 49 Закону про систему гарантування встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів, який затверджується виконавчою дирекцією Фонду, після чого Фонд сповіщає про це кредиторів.

Вимоги кредиторів задовольняються відповідно до черговості, встановленої статтею 52 Закону про систему гарантування. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом відшкодовуються у четверту чергу.

За результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджується виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 53 Закону про систему гарантування).

З наведеного вбачається, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений порядок задоволення вимог кредиторів банку як на стадії процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, так і на стадії процедури ліквідації.

Як встановлено вище, днем початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації є 06.02.2015.

З матеріалів справи вбачається, що 21.04.2015 на підставі Заяви на виплату переказу від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ім`я позивача, останнім у відділенні АБ «Укргазбанк» було отримано грошові кошти в розмірі 8 570, 95 грн. в якості гарантійної виплати у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

21.04.2015 на підставі Заяви на виплату переказу від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ім`я позивача, останнім у відділенні АБ «Укргазбанк» було отримано грошові кошти в розмірі 15 149, 50 грн. в якості гарантійної виплати у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

18.05.2015 на підставі Заяви на виплату переказу від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ім`я позивача, останнім у відділенні АБ «Укргазбанк» було отримано грошові кошти в розмірі 135 230, 60 грн. в якості гарантійної виплати у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В подальшому позивачу стало відомо, що постановою Верховного Суду від 11.10.2017 в цивільній справі № 6-1297цс17 ухвалено правовий висновок щодо застосування ч. 5 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з яким відшкодування за вкладами у доларах США в неплатоспроможному банку ПАТ «КБ «Надра» має здійснюватися за курсом 23, 130580 грн. за долар США, встановленим НБУ на день початку виведення банку з ринку 06.02.2015, а не за курсом 17, 999763 грн. за долар США, встановленим за попередній день 05.02.2015.

У зв`язку з цим, 30.10.2017 позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з претензійною заявою щодо виплати недоплаченої частини відшкодування за вкладом в ПАТ «КБ «Надра», в якій просив невідкладно виплатити шляхом переказу на поточний рахунок позивача заборгованість з курсової різниці у розмірі 6 761, 59 грн., а також інфляційні втрати та три відсотки річних на цю суму, нараховані з 21.04.2015 до дня фактичної виплати; заборгованість з курсової різниці у розмірі 34 287, 46 грн., а також інфляційні втрати та три відсотки річних на цю суму, нараховані з 18.05.2015 до дня фактичної виплати; акцептувати залишок кредиторської заборгованості у розмірі 4 259, 91 грн. в четверту чергу кредиторських вимог в ліквідаційному реєстрі кредиторів ПАБ «КБ «Надра».

На вказану Претензію від Фонду гарантування надійшла відповідь від 15.11.2017 за № 43-036-23152/А, відповідно до якої Фонд повідомив позивача про те, що позивач отримав гарантовану суму відшкодування за вкладами, розміщеними в ПАТ «КБ «Надра» в повному обсязі, як це встановлено ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Фондом також зазначено про порядок розрахунку курсу гривні до долара США на поточний день та його дію в часі до встановлення наступного перегляду курсу Національним банком України.

Крім того, відповідачем було повідомлено позивача про те, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час здійснення тимчасової адміністрації не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань Банку.

Оскільки позивач з наданою Фондом відповіддю не погодився, останній звернувся до суду з вказаним позовом про відшкодування шкоди.

Обґрунтовуючи зміст позовних вимог, позивач вказує, що відповідач своїми протиправними діями, які полягають в застосуванні неправильного (заниженого) валютного курсу до виплат гарантованого законом відшкодування, порушив права позивача, чим завдав останньому матеріальної шкоди.

Так, за приписами частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», працівники Фонду під час виконання покладених на Фонд функцій перебувають під захистом закону , зокрема, працівники Фонду не несуть відповідальність за будь-які дії або бездіяльність, якщо вони діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позови, подані проти працівників Фонду, вважаються позовами, поданими проти Фонду.

Так, протиправність дій відповідача на думку позивача, беззаперечно підтверджена постановою Верховного Суду від 11.10.2017 в цивільній справі № 6-1297цс17.

Згідно вказаної постанови суду, при застосуванні частини п`ятої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» береться до уваги курс гривні до долара США, встановлений на певний день. При цьому не має самостійного правового значення той факт, що такий курс починає діяти не з початку, а лише з 14:00 год. того дня, коли він був установлений (у справі, рішення в якій переглядаються, - 06.02.2015). Цей факт також не дає підстав для застосування при перерахунку вкладу того офіційного курсу гривні до долара США, який був установлений НБ України в інший день, напередодні (у справі, рішення в якій переглядається, - 05.02.2015), незважаючи на те, що цей курс продовжував діяти певний час у першій половині поточного робочого дня до моменту оприлюднення нового, актуального курсу на цей поточний день.

Тобто, згідно вказаної правової позиції має значення день визначення курсу валют, а не день, на який курс валюти був визначений.

Разом з тим, вказаним рішенням суду не розглядалось питання щодо визнання дій Фонду неправомірним по відношенню до всіх кредиторів Банку, як не розглядалось питання і щодо порушених Фондом прав безпосередньо позивача, не встановлювалась вказана обставина.

При цьому, правовий висновок, зазначений у вказаній постанові, суд не може застосувати як обов`язковий, оскільки в даному випадку ставиться питання про відшкодування завданих прямих та непрямих збитків, а не стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми гарантованого відшкодування у відповідності до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, порядок встановлення і використання офіційного курсу гривні до іноземних валют та банківських металів визначений Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 № 496 (далі по тексту - Положення).

Відповідно до п.9 Положення (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин - 06.02.2015), офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів діє з часу його встановлення.

Згідно з п.11 Положення, інформація про встановлені офіційні курси гривні до іноземних валют та банківських металів розміщується в міжнародній комп`ютерній мережі Інтернет, надсилається територіальним управлінням Національного банку та банкам згідно з Тимчасовою схемою розсилання організаційно-розпорядчих і нормативно-правових актів Національного банку, центру початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації, територіальним органам виконавчої влади згідно з переліком, установленим Національним банком.

Відповідно до п. 2 Положення, офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів установлюється щоденно - для вільно конвертованих валют 1-а група Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.1998 № 34.

Згідно класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.1998 № 34, до першої групи відносяться вільно конвертовані валюти, які широко використовуються для здійснення платежів за міжнародними операціями та продаються на головних валютних ринках світу і дозволяються для здійснення інвестицій в Україну та банківські метали, в тому числі і долари США.

Пунктом 3 Положення, передбачено, що офіційний курс гривні до долара США розраховується як середньозважений курс продавців і покупців, що склався за даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України в день установлення офіційного курсу.

Згідно інформації з офіційного сайту Національного банку України та повідомлення НБУ, на 06.02.2015 встановлено такі курси: до 14:00 год. - 17.999763 гривень за 1 дол. США; з 14:00 год. - 23,130580 за 1 дол. США.

Приймаючи до уваги відсутність будь-яких застережень в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо врахування можливих змін офіційного курсу гривні впродовж дня, який вважається початком процедури виведення Фондом банку з ринку, суд дійшов висновку, що відповідач, застосувавши офіційний курс гривні, який був встановлений на початок доби 06.02.2015, саме на момент здійснення виплати та перерахунку вкладу в національну валюту, діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Та обставина, що в подальшому постановою Верховного Суду від 11.10.2017 в цивільній справі № 6-1297цс17 визначено необхідність виплати вкладу з його перерахуванням з іноземної валюти в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України на 06.02.2015, не свідчить про умисне завдання Фондом збитків позивачу чи умисне порушення прав останнього.

Відсутні підстави для задоволення вимоги щодо зобов`язання відповідача акцептувати на користь позивача в четверту чергу кредиторських вимог до ПАТ «КБ «Надра» суму у розмірі 4 259, 91 грн., оскільки позивач вказує, що 4 259, 91 грн. є частиною залишку суми прямого збитку, завданого відповідачем позивачу внаслідок невірного застосування курсу.

Крім того, частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» Книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Водночас в судовому засіданні не знайшла підтвердження та обставина, що відповідачем були порушені будь-які грошові зобов`язання перед позивач, а тому вимога щодо стягнення нарахованої на не підтверджену суму збитків інфляційних втрат та 3 % річних є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Однак, як вже було встановлено судом, та обставина, що позивачу було завдано будь-яких збитків наданими до матеріалів справи доказами не підтвердилась, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також наданий до матеріалів справи прийнятий ПАТ «Альфа-Банк» Акцепт на укладення Угоди на розміщення вкладу № TDRC000013711 ОСОБА_1 від 06.11.2015 на суму 146 516, 93 грн. з відсотковою ставкою 13, 00 % річних не є належним, допустимим та достатнім доказом того, що позивачу було завдано непрямих збитків (упущена вигода) у розмірі 13 % річних на суму 58 046, 66 грн. за період з 01.11.2017 по день винесення рішення суду.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», яким врегульовано організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

Так, відповідно до норм вказаного Закону, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Позивач вказує, що відповідач вчинив порушення антидискримінаційного законодавства, яке полягало в дискримінації позивача перед іншими вкладниками неплатоспроможного Банку ПАТ «КБ «Надра».

Водночас, позивачем не наведено жодних фактичних даних щодо вчинення відповідачем непрямої дискримінації по відношенню до позивача, а саме лише посилання на вчинення таких дій не є підставою для застосування негативних наслідків до відповідача, передбачених Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Крім того, не підлягають застосуванню і положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом врегульовані відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 1 Закону, виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар.

Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

При цьому, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, до якого позивач безпосередньо звернувся з позовом, не є виробником чи надавачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

За таких обставин, оскільки в Банку було введено спочатку тимчасову адміністрацію, а потім запроваджено процедуру ліквідації, суд наголошує, що стягувати з Банку кошти інакше, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», - неможливо, а задоволення вимог кредиторів здійснюється у порядку черговості на підставі реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди,

Оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що діями відповідача були порушені права позивача, крім того, відповідних доказів про завдання позивачу моральної шкоди останнім також не надано, підстави для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2 000 000, 00 грн. відсутні.

Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому, у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою та вини.

Разом з тим, позивачем не надано, а судом не здобуто протягом розгляду справи належних та допустимих доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди, як не надано доказів розміру завданої матеріальної та моральної шкоди.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.п.н. НОМЕР_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (м. Київ, вул.Січових Стрільців, 17, ), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПАТ «КБ «Надра» про відшкодування збитків, моральної шкоди, та зобов`язанні вчинити певні дії.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби» № 540-ІХ, строки визначені ст.ст.325,354, 357, 360, 371 ЦПК України продовжуються на строк дії карантину.

Дата складення повного тексту рішення - 22.06.2020.

Суддя: