Ухвала

13 липня 2020 року

м. Київ

справа № 713/26/20

провадження № 61-9557ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відповідно до трудового договору, укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , наказу від 26 січня 2016 року № 01/16-К вона прийнята на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів з посадовим окладом у розмірі 1 378 грн, на невизначений строк. У зв`язку з неприязними стосунками між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 остання фальсифікувала акти про її неявку на роботу без поважних причин та погрожувала звільненням.

Наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 11 грудня 2019 року № 1/12/19-К3 її з 14 листопада 2019 року звільнено з роботи за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Підстава звільнення - акти про відсутність на роботі. Копію наказу вона отримала 14 грудня 2019 року.

ОСОБА_1 вважає, що ніякі прогули вона не допускала, а не виходила на роботу через конфлікт, який виник між нею та роботодавцем.

Крім того, у період її роботи фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 були допущенні порушення вимог статті 74 КЗпП України та статті 2 Закону України «Про відпустки», оскільки за весь час її роботи їй жодного разу не було надано відпустку, а також не в повному обсязі виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку і заробітна плата за листопад.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд поновити її на посаді продавця магазину непродовольчих товарів «Карат» у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2019 року до дня фактичного поновлення на роботі, грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 36 000 грн, а також середній заробіток за затримку розрахунку.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 11 грудня 2019 року № 1/12/19-КЗ «Про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогули без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів магазину «Карат» фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 14 листопада 2019 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2019 року до 24 лютого 2020 року в розмірі 14 000 грн, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі, грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2016, 2018 та 2019 роки у розмірі 7 189 грн.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

Суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з грубим порушенням вимог КЗпП України, тому є незаконним, у зв`язку з чим також є незаконним та підлягає скасуванню наказ про її звільнення.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2020 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції постановив, що трудовим законодавством України не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причини відсутності працівника на роботі, суд повинен виходити з конкретних обставин, врахувати наявні у справі докази. Суд першої інстанцій дійшов неправомірного висновку про те, що відповідач не виконала вимоги статті 149 КЗпП України обов`язку зажадати саме письмових пояснень від працівника, які є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів.

26 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася доВерховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову та складність зазначеної справи. Ураховуючи вищевикладене і те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження,

Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі зазначено, що ця справа має виняткове значення для ОСОБА_1 .

За змістом підпунктів в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Посилаючись на наявність зазначеної обставини, ОСОБА_1 , разом з тим, не додано до касаційної скарги доказів, які б її підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувана заявником постанова Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року ухвалена у малозначній справі, вона не підлягає касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, грошової компенсації за невикористані відпустки та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець