ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1332/20
Головуючий в 1-й інстанції Крамаренко І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарПутій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повне рішення суду складено 20 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, в обґрунтування якого зазначила наступне. ОСОБА_1 працювала на структурному підрозділі ПАТ «Запоріжжяобленерго» - Оріхівський район електричних мереж на посаді техніка з обліку. У червні 2018 року з метою захисту своїх трудових прав позивачка звернулась до суду. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2018 та постановою Запорізького апеляційного суду від 22.03.2019 у справі № 335/6877/18 позовні вимоги позивачки було задоволено частково. Зокрема, було вирішено стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 по дату ухвалення судом першої інстанції у цій справі рішення 07.12.2018 у розмірі 33400,60 грн. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні проведено 14.03.2019, середньоденна заробітна плата позивачки становила 243,80 грн., кількість робочих днів з 08.12.2018 по 14.03.2019 складає 65 робочих днів, розмір середнього заробітку становить 15847,00 грн. У позові ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 08.12.2018 по 14.03.2019 у розмірі 15847,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 08.12.2018 по 14.03.2019 у розмірі 15 847,00 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот сорок сім гривен 00 копійок), яка зазначена без відрахування податку та обов`язкових платежів і зборів, та з якої податок і збори підлягають відрахуванню при сплаті, та судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривен 40 коп.), а всього: у розмірі 16 615,40 грн. (шістнадцять тисяч шістсот п`ятнадцять гривен 40 коп.)

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском строку передбаченого ст. 233 КЗпП України, за відсутності клопотання про поновлення такого строку, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» та була звільнена 24.05.2018 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 2226-к від 24.05.2018.

В день звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачем.

Остаточний розрахунок при звільненні було проведено 14.03.2019, що підтверджується випискою по картці від 14.03.2019, та не оспорюється представником відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2018, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 42480,58 грн., без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 по 15.06.2018 у розмірі 3657 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2018 року у цій справі в оскаржуваній частині змінено, визначивши період та розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.05.2018 року по дату ухвалення судом першої інстанції у цій справі рішення - 07.12.2018 року у розмірі 33400,60 грн.

Отже, позивач не отримував усіх належних сум за період з 08.12.2018 по 14.03.2019.

Задовольняючи вимоги позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що за приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком, а тому вимоги позову є законними та обґрунтованими, а твердження відповідача з приводу пропуску позивачем строку на звернення до суду є хибними.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП).

Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що "за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним".

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що "статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)".

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що "установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку".

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що "перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору щодо непроведення відповідачем звільнення позивача з роботи за його заявою від 23 квітня 2013 року, почався з 22 січня 2014 року (наступний робочий день після набуття чинності рішення Вінницького районного суду від 03 грудня 2013 року) та сплив через три місяці - 23 квітня 2014 року. До суду з позовом про зобов`язання звільнити його з роботи та стягнення коштів, позивач звернувся 24 вересня 2014 року, пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк".

Тобто, стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем трьохмісячний строк звернення до суду пропущений оскільки остаточний розрахунок було проведено 14.03.2019 року, а позивач звернувся до суду 31.10.2019 року, в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду.

При цьому сама позивач подаючи позов до суду 31.10.2019 вказала у тексті позову, що остаточний розрахунок при звільненні з нею проведено 14.03.2019 року (а.с. 2).

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 09.06.2020 року з метою з`ясування причин пропуску строку, справу призначено до розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом учасників у судове засідання.

Між тим, ОСОБА_1 в судове засідання 07.07.2020 року не з`явилась з невідомих суду причин, про час і місце розгляду справи повідомлена своєчасно, судову повістку отримала особисто 11.06.2020 року, жодних заяв апеляційному суду не надала, своїм правом на участь в апеляційному розгляді справи не скористалась, відзиву на апеляційну скаргу не надала, чим фактично самоусунулась від участі в справі та доведення суду підстав пропуску строку звернення нею до суду. Матеріали справи не містять доказів поважності причин пропуску строку звернення позивачки до суду, на них вона навіть не посилалась.

За таких обставин, у зв`язку з пропуском позивачем строку, звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, передбаченого ст. 233 КЗпП України, та відсутністю підстав поновлення вказаного строку, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

У зв`язку з викладеним, апеляційні скарги слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2020 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 08 липня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков