Р І Ш Е Н Н Я
Справа № 521/6934/19
Провадження № 2/521/394/20
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Дробот В.В.,
Учасники справи:
Представник ОСОБА_2 .
Представник ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним розписки, яка є договором позики, -
Представник ОСОБА_3 вказує, що є декілька підстав для визнання недійсним даного правочину, а розписки грошовою та також недійсною. Однією з підстав для визнання даного правочину недійсним, є його фіктивність. Даний правочин відповідає всім зазначеним ознакам фіктивності. Ані позивач, ані відповідач не вчинили жодної дії на виконання цього правочину. З урахуванням ст. 218 ЦК України розписка має ряд недоліків, а саме не містить всіх суттєвих умов договору позики, і тому не може бути підтвердженням укладення договору позики. Це свідчить про те, що сторонами даного правочину не було вчинено жодний дій на його виконання, що є першою ознакою фіктивності правочину. Що стосується мети правочину, то метою його вчинення не було надання у власність та отримання грошових коштів у борг, як це передбаченого ст. 1046 ЦК України, а це і є підставою для шахрайських дій з боку позивача. Отже, обставини справи свідчать про те, що ця розписка жодним чином не підтверджує передачу грошових коштів та на момент вчинення правочину, одна із його сторін не мала намірів створити правові наслідки, які передбачає договір позики. ОСОБА_1 не мала наміру передавати будь-які гроші і у зв`язку з цим, у ОСОБА_3 не виник обов`язок повертати ці гроші. Це в свою чергу є третьою ознакою фіктивності даного правочину.
Представник ОСОБА_3 надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що 07 листопада 2019 року через чотири місяці після реєстрації зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , останньою надано відзив, фактично з порушенням процесуальних строків, на який ОСОБА_3 надається відповідь. Згідно ст. 199 ЦПК України, у строк встановлений судом, позивач надає відповідь на відзив, а відповідач заперечення. Судом встановлена вимога до сторін про те, що до закінчення підготовчого засідання в межах розумних строків позивач надає відповідь на відзив, а відповідач заперечення.
Про існування боргової розписки, яка надана суду ОСОБА_1 , дізнався тільки після отриманих із суду матеріалів позовної заяви. Тому ОСОБА_3 вважає договір позики фіктивним і відповідно до Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення вільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. За фіктивним правочином ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям сторін правочину. Фіктивний правочин складається з ознак сумніву сторонами будь-яких дій на виконання правочину; метою правочину; наміру сторони створити правові наслідки які передбачає договір позики на момент вчинення правочину; відповідності внутрішньої волі сторін зовнішньому її прояву, тобто чи знали сторони заздалегідь, укладаючи правочин, що він не буде виконаний. В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 детально описав обставини, за яких він вважає договір позики у вигляді боргової розписки недійсним.
Таким чином можна зробити висновок, що в момент написання розписки одна із сторін заздалегідь знала та усвідомлювала, що гроші не передаватиме і у зв`язку з цим інша сторона їх не повертатиме. Тобто сторони достеменно знали, що правочин не буде виконаний. Викладене свідчить, що договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який підтверджується письмовою розпискою відповідає всім ознакам фіктивності, які передбачені діючим законодавством і в силу ст. 234 ЦК України, визнається судом недійсним. Як було наведено вище, позивач не мала на меті досягти таких основних правових наслідків договору позики, як передача позикодавцем грошей у власність позичальнику та виникнення, у зв`язку з цим, у позичальника обов`язку повернути ні гроші. Саме по собі написання розписки носило лише формальний характер. Тому ОСОБА_1 не має правових підстав для задоволення позову, а відзив є таким, що не може обґрунтовувати законність позовних вимог.
Заслухавши позиції сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів.
Факт передачі грошових коштів відповідачу та його обов`язок повернути їх підтверджується розпискою від 27 травня 2016 року, без відмітки про повернення суми боргу.
В судовому засіданні було повідомлено, що ОСОБА_3 дійсно писав означену розписку, питання про призначення відповідної експертизи не ставилося.
Має місце посилання на те, що він не розумів значення своїх дій, оскільки страждав і страждає на ряд захворювань, питання про призначення відповідної експертизи не ставилося, до суду надані медичні довідки про стан здоров`я станом на 12.10.2018 р. та 22.11.2019 р., розписка датована 27.05.2016 року.
Крім того вважає, що його ввели в оману без наслідків отримання ним коштів, що можливо це пов`язано зі змовою його колишньої дружини, яка працювала ріелтором, з ОСОБА_1 . Даних про колишню дружину до суду не надано, не ставилося питання про залучення її до участі у справі.
У вказаний у договорі позики термін відповідач не повернув позивачу грошову суму позики. На вимогу позивача про повернення позики відповідач відповідала йому відмовою.
Таким чином, відповідач суми боргу не повернув, що підтверджується фактом пред`явлення суду позивачем оригіналу розписки від 27 травня 2016 року без відмітки про повернення суми боргу.
За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.
Згідно із ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строкта в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.
Існування позикових відносин між сторонами підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки (представлена суду у судовому засіданні 06 червня 2019 року), яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.
Питання про походження грошових коштів не має вирішального значення в цих правовідносинах, оскільки суд повинен встановити факт укладення договору позики.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Згідно наданої розписки судом встановлено, що грошові кошти передавалися ОСОБА_3 .
На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.
Згідно ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивача ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору, суд має стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять грн.) (1% від ціни позову на час його подання).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 16, 524, 525, 526, 530, 533, 549, 611, 622, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 13, 76, 81, 88, 141, 263, 265, 267, 268, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД
Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 9605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять грн.).
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним розписки, яка є договором позики, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Рішення суду у повному обсязі складено 08 липня 2020 року.

Головуючий Гуревський В.К.