РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року м. Рівне

Справа № 562/1100/18

Провадження № 22-ц/4815/815/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Шимківа С.С., Хилевича С.В.

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк",

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Клекоткою Юрієм Олеговичем на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2020 року в складі судді Кушніра О.Г., проголошене в 11год.30хв в м.Здолбунів, повний текст складено - 8.04.20

в с т а н о в и в:

АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 відповідно до підписаної заяви № б/н від 23.07.2008 року отримав кредит у розмірі 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та Правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

В зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором станом на 28.02.2018 року у нього утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі 77611,51грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5683,55 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 64 172,61 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3583,37 грн., а також штрафів 500 грн. - фіксована складова, 3671,98грн. -процентна складова.

АТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 77611,51грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2020 року позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" заборгованість за договором №б/н від 23 липня 2008 року в сумі 13438 грн. 90 коп. та понесені судові витрати в сумі 305,18 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин на умовах, зазначених в Умовах та Правилах надання банківських послуг і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у нього заборгованості, яку відповідач добровільно не погашає, а також про подання позову банком у межах позовної давності.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Клекотка Ю.О. покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в суді першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності, яку він безпідставно відхилив, а взяв до уваги надану представником позивача довідку, яка всупереч положенням ст.83 ЦПК України не надана позичальнику.

Доводить, що ОСОБА_1 було видано одну кредитну картку № НОМЕР_1 за якою у період з 1.01.2015 року по 26.05.2020 року жодних дій позичальником не вчинялося, усі операції по ній становлять виключно списання банком відсотків, штрафи та пеню. Позивачем не надано належних доказів, що відповідачем здійснювалися дії по перевипуску цієї картки, її погашенню, підписанню документів, які могли бути підставою для переривання строку позовної давності.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції, позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити в повному об`ємі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача-адвокат Кузін Є.В. вважає рішення суду законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі наданих сторонами доказах, яким суд дав правильну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту у визначеному у рішенні розмірі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Апеляційним судом встановлено, що 4 липня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку та став його клієнтом. (а.с.11)

Вказана заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що ОСОБА_1 ознайомився і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.

Згідно заяви відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна», з кредитним лімітом 11 000грн. та сплатою відсотків 2,5 % на місяць із розрахунку 360 днів у році.

23 липня 2008 року відповідачу видрана кредитна картка № НОМЕР_2 .

Банк надав Довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна Gold/light» (далі - Довідка про умови кредитування, Довідка), яка підписана відповідачем 23 липня 2008 року.(а.с.12)

Відповідно до Довідки базова ставка відсотків в місяць становить 2,5% (тобто 30% річних), відсутня комісія за кредитне обслуговування, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, строк внесення платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Оскільки Довідка підписана відповідачем, то договір банківського кредиту є узгодженим сторонами на умовах, викладених у Довідці.

З виписки по картрахунку, що був відкритий для виконання укладеного договору та довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідач отримав картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 . Строк дії останньої визначений до червня 2015 року.

При цьому, всі перелічені картки обліковуються єдиним картрахунком, виписка за яким додана позивачем до відповіді на відзив, а відтак, мають єдину систему обліку заборгованості. Тобто, доступ до карткового рахунку відбувався через декілька карток, у даному випадку через три картки.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 23 липня 2008 року ОСОБА_1 з часу укладення договору вчинялися дії щодо виконання зобов`язань, здійснювалося погашення заборгованості за наданим кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 28.02.2018 року в загальній сумі становить 77611,51грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 5683,55 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 64 172,61 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3583,37 грн., а також штрафу в розмірі 500 грн. - фіксована складова, штрафу в розмірі 3671,98грн. -процентна складова.

До позовної заяви банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які позичальником не підписані.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не визнав Умови та правила надання банківських послуг.

До вказаних правовідносин неможливо й застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (23.07.2008) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (3.04.2018).

Колегія суддів вважає, що оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплати неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за «пенею та комісією» у сумі 3583,37грн., та штрафами у сумах 500 грн. (фіксована частина) та 3671,98грн. (процентна складова).

Разом з тим, із розрахунку заборгованості та копії виписки про рух коштів, наданих позивачем до суду першої інстанції вбачається, що за період з 23 липня 2008 року по 1 лютого 2015 року в кредит було взято кошти в загальній сумі 155 113,9грн., сплачено в рахунок погашення заборгованості по кредиту - 170 344,5грн., остання операція по зняттю коштів відповідачем здійснена 21.01.2015 року у сумі 21грн.

Оскільки строк дії останньої кредитної картки визначений до червня 2015 року, то право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тобто з 1.07.2015 року. Такий висновок колегії суддів відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Вбачається, що за період з 23.07.2008 по 31.03.2013 року проценти банком розраховані, виходячи із ставки 30% річних, з 1.04.2013 року по 31.08.2014 року -27,6% річних, з 1.09.2014 по 31.03.2015-34,8% річних, з 1.04.2015 по 28.02.2018 року - 43,2% річних.

Тобто з 1.07.2015 року банк продовжував нараховувати ОСОБА_1 проценти, ще й у розмірі, що не обумовлено умовами договору. Тому вимоги банку про їх стягнення у сумі 61 795,06грн. задоволенню не підлягають.

Також встановлено, що проценти банком розраховані у період з 1.11.2013 року по 28.02.2018року із застосуванням коефіцієнту 2, тобто нараховані відсотки збільшено вдвічі.

Ні заява, ні довідка не містить умов про нарахування процентів у подвійному розмірі.

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За наведеного дії банку по підвищенню процентної ставки та їх нарахування у подвійному розмірі є неправомірними.

Крім цього встановлено, що за період з 23.07.2008 року по 14.01.2015 року банком на погашення заборгованості за відсотками зараховано кошти в загальному розмірі 18 222,78 грн., а в рахунок погашення пені та комісії-1753,3грн.

Отже, нарахування банком процентів у збільшеному розмірі та із застосуванням коефіцієнту 2 на заборгованість по тілу кредиту, фактично призвело незаконного збільшення суми заборгованості по них.

Враховуючи встановлені обставини та те, що ОСОБА_1 за вищевказаний період було взято в кредит кошти в загальній сумі 155 113,9грн., а сплачено в рахунок їх погашення - 170 344,5грн., в тому числі в рахунок погашення непередбачених «пені та комісії» -1753,3грн., колегія суддів вважає, що банком не доведено наявність у позичальника заборгованості по тілу кредиту та за процентами, яка утворилася станом на 1.07.2015 року відповідно у сумі 5683,47грн. та 2377,55грн. і позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог і в задоволенні позову слід відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незастосування судом строків позовної давності, то апеляційний суд вважає їх такими що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції та, оскаржуючи постановлене рішення в справі, відповідач не врахував, що положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювалося, суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки відлік строку позовної давності відраховується з 1.07.2015 року, а з позовом банк звернувся до суду 3.04.2018р., тобто в межах 3 років.

У зв`язку з цим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оскільки позов є безпідставним, то у відповідності до статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 2643грн. Понесені банком витрати по оплаті судового збору при подачі позову слід віднести на рахунок АТ КБ «Приватбанк».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.626,628,633,638,1048,1050,1054 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Клекоткою Юрієм Олеговичем задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 березня 2020 року скасувати.

Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2643(дві тисячі шістсот сорок три)грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення ухвалено та виготовлено 14.07.2020 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Хилевич С.В.