КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4635/19
Провадження № 2/947/243/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Ратовської А.С.,

за участю сторін:

представник позивача - Юраш В.В. , діючий на підставі довіреності, посадової інструкції та наказу про призначення, в порядку самопредставництва юридичної особи,

представник відповідача - ОСОБА_2 , діюча на підставі ордеру,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

Одеської міської ради

до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2019 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в якому просить суд

зобов`язати ОСОБА_3 звільнити самовільну зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва - житловий будинок літ. «Д» (гараж літ. «Д») по АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення про внесення змін до реєстрації права власності

від 16.10.2018 року, індексний номер: 43514129, прийняте державним

реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради

Кравцан Мариною Миколаївною;

стягнути з відповідача на користь Одеської міської ради судові витрати

у розмірі 4 802 грн. 50 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер: 46, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., 29.01.2018 року, ОСОБА_3 придбала домоволодіння під літ.«А», загальною площею 89,4 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., з надвірними спорудами літ. «Б» - літньої кухні, літ. «В» - вбиральні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - гаражу, літ. «К», - котельної, № 11-II - огорожі, 1, ІІІ-V - мостіння, що розташоване на земельній ділянці 595 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача вказує, що відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 19.10.2018 року за вих.№8934-02/213 попередньому власнику - ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2010 року, належало на праві власності 30/100 частин домоволодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою, та в цілому складалось з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 46,9 кв.м., загальною площею 89, 4 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б» - літня кухня, літ. «В»- вбиральня, літ. «Г» - душ, літ. «Д» - гараж, літ. «К» - котельна, № 11-II - огорожі, 1, ІІІ-V - мостіння, розташовані на земельній ділянці площею 595 кв.м., право власності на яку не зареєстровано, кадастровий номер не присвоєно.

Поряд з цим, як зазначає представник позивача, згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 16.10.2018 року державним реєстратором внесені зміни до реєстру права власності за індексним номером: 43514129, а саме, зміни до опису об`єкту нерухомого майна на підставі заяви власника, технічного паспорту б/н, виданого 05.10.2018 року ПП «Проект», декларації про готовність об`єкта до експлуатації: ОД10, виданої 24.09.2018 року Управлінням державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради.

На даний час, як стверджує представник позивача, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що об`єкт нерухомого майна загальною площею 154 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., який складається з житлового будинку літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», мостіння «І» та 1-3 огорожа, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідно до листа Управління Державного архітектурно-будівельного контрольного Одеської міської ради від 03.10.2018 року за вих. № 01-8/210 Управлінням 13.08.2018 року зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт за № ОД0 та декларація про готовність об`єкт до експлуатації від 24.09.2018 року за № ОД10 «реконструкція гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом у самостійну адресу без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 ».

19.02.2019 року за вих. № 01-8/91 на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист Управління, яким департамент повідомлено про скасування реєстрації декларацій за вищезазначеною особою.

Таким чином, як зазначає представник позивача, відповідно до наказу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 15.11.2018 р. за № 01-13/37ДАБК скасовано право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД47 від 13.08.2018 року «реконструкція гаражу літ «Д» під житловий будинок з виділом у самостійну одиницю без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_3 ». Також згідно з наказом Управління від 15.11.2018 року за № 01-13/37ДАБК скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта.

Листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 05.10.2018року за вих. №0119/1310-0904 надано на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства від 01.10.2018 року, складаного головними спеціалістами відділу контролю та моніторингу за станом території Одеської міської ради. З акту вбачається, що за результатами перевірки за вищевказаною адресою встановлено проведення будівельних робіт з будівництва двоповерхової будівлі будинку.

Згідно з актом Управління відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства, складеного 28.09.2018 року документи, які б посвідчували право власності на землю за вищевказаною адресою у Департаменті відсутні.

Згідно з листом Держгеокадастру Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 18.12.2018 року за вих. №3427/112-18 інформація щодо реєстрації права власності (користування) не земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.

На думку представника позивача, наявність на землях комунальної власності самочинно збудованого об`єкта унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження територіальною громадою м. Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом.

Представник позивача вказує, що дії відповідача з реконструкції об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням іншої адреси, шляхом реконструкції гаражу літ «Д» фактично зумовили нове будівництво двоповерхового будинку на землях комунальної власності, що було здійснено на підставі повідомлення про початок будівельних робіт з внесенням недостовірної інформації щодо реконструкції без зміни геометричних розмірів фундаментів, яку в подальшому наказом Управління скасовано.

Таким чином, на думку представника позивача, будівельні роботи з реконструкції гаражу літ. «Д» за вищевказаною адресою виконані відповідачем на підставі внесення до повідомлення про початок виконання будівельних робіт недостовірноїінформації, що свідчить про наявність самочинного будівництва.

Також, представник позивача стверджує, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, використовується відповідачем за відсутності документів, оформлення яких вбачається необхідним для землекористування.

Крім того, представник позивача зазначає, що для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна за вищевказаною адресою подано пакет документів, серед яких і декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні відомості, що виключає можливість державної реєстрації такого речового права як офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення у відповідачів прав на вказане нерухоме майно у заявлених ними характеристиках (декларація про готовність об`єкта до експлуатації, як зазначалось вище скасована наказом Управління).

З урахуванням викладеного, Одеська міська рада як власник земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси звернулася до суду за захистом своїх прав у зв`язку із здійсненням своїх прав у зв`язку із здійсненням ОСОБА_3 самочинної реконструкції гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом у самостійну одиницю без зміни геометричних розмірів фундаментів в плані по АДРЕСА_1 шляхом реконструкції гаражу та, як наслідок, самовільним зайняттям земельної ділянки.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2019 рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Витребувано з юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи №101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2019 рокуза заявою представника Одеської міської ради про забезпечення позову, було накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245. Заборонено суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2019 року, за клопотанням представника Одеської міської ради, залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марину Миколаївну.

Крім того,у підготовчому засіданні 09.04.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

11.04.2019 року до канцелярії суду від юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшла належним чином завірена копія реєстраційної справи №101 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

15.10.2019 року на електронну адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову Одеської міської ради у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що посилання Одеської міської ради щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка нібито належить позивачеві є недоречним, оскільки відповідно до положення ст. 120 Земельного кодексу України - у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, в даному випадку можливо зробити висновок, що відповідач як користувач земельної ділянки, на якій було розташовано об`єкт нерухомості, отримала право користування земельною ділянкою, в даному випадку загальною площею 595 кв.м.

В подальшому, як вказує представник відповідача, ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна здійснила реконструкцію нерухомості на земельній ділянці, що перебуває у її користуванні відповідно до положень ст. 120 ЗК України, жодним чином не змінюючи цільового призначення землі, а лише покращила свої житлові умови збільшивши площу об`єкта нерухомості.

При цьому, на думку представника відповідача, зі змісту позовної заяви не вбачається наявності сукупних вимог ст. 376 ЦК України, оскільки відповідач не змінила цільового призначення земельної ділянки та відсутні докази щодо істотного порушення будівельних норм і правил будівництва.

Крім іншого, на час будівництва та на час реєстрації будівництва після його реконструкції діяли декларації щодо готовності об`єкта до експлуатації, які в свою чергу були видані уповноваженим органом Одеської міської ради.

Також, представник відповідача зазначає, що в даному випадку, при розгляді справи щодо знесення самочинного будівництва, слід взяти до уваги рішення ВСУ, з якого, зокрема, можна зробити, що відповідач отримала право власності на реконструйований об`єкт нерухомості раніше ніж було скасовано документи, а саме декларації, виданих уповноваженим органом Одеської міської ради.

Крім того, представник відповідача вказує, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Однак, в силу до ч.7 ст.376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як: неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Проте, як стверджує представник відповідача, до подання цього позову позивачем взагалі не досліджувалася можливість перебудови об`єкта, а відтак, не було і відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

При цьому, представник відповідача підкреслює, що позов має бути доведений та в ньому мають бути зазначені всі обставини щодо необхідності в даному випадку здійснення такого крайнього заходу, як знесення самочинного будівництва.

Натомість, у позові не зазначено та відсутнє посилання, на те, що відповідач здійснила самочинне будівництво з порушенням цільового використання землі, не зазначено необхідності здійснення такого крайнього заходу, як знесення, не зазначено порушення суспільних інтересів, не зазначено щодо наявності/відсутності порушення умов експлуатації об`єкту нерухомості у разі знесення самочинного будівництва тощо.

З урахуванням викладеного, представник відповідача вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності позовних вимог та їх передчасного пред`явлення.

У судовому засіданні 15.10.2019 року судом було ухвалено повернутися до стадії підготовчого засідання за клопотанням представника відповідача було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , оскільки вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2019 року за клопотанням представника відповідача було витребувано з Державного архіву Одеської області інформацію про виділення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належним чином завірені копії документів на підставі яких була виділена земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 31.12.2019 року Державний архів Одеської області повідомив про те, що Державний архів Одеської області не володіє врахованими відомостями стосовно правовстановлюючих, технічних та інших документів на об`єкти нерухомості за назвами об`єктів, адресами їхнього розташування ПІБ фізичних осіб і назвами юридичних осіб - власників або користувачів об`єктів нерухомості. У зв`язку із зазначеним не є можливим надати архівні копії документів щодо земельної ділянки та будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

У підготовчому засіданні 30.01.2020року, за клопотанням представника відповідача, у зв`язку з тим, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають також малолітні та неповнолітні діти, судом було залучено до участю у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , Київську районну адміністрацію Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.03.2020 року за клопотанням представника відповідача було витребувано зДержавного архіву Одеської області та Департаменту архівної справи та діловодства належним чином завірену копію рішення Виконкому № 394 від 05.05.1954 року; витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів Державний архів Одеської області надав копію рішення Одеського міськвиконкому від 05 травня 1954 року №394 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам міста Одеси під індивідуальне житлове будівництво» (ф.Р-1234, оп. 7, спр. № 1463).

У підготовчому засіданні 31.03.2020 року судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 01.07.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 01.07.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач - Державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марина Миколаївна про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 01.07.2020 року не з`явився, однак на 06.03.2020 року надіслав на адресу суду клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності.

Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 01.07.2020 року не з`явився, однак 30.06.2020 року надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Органу опіки та піклування, вирішення даного спору залишив на розсуд суду, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дітей.

Треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх та неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 неодноразово сповіщалися судом належним чином, у підготовчі та судові засідання не з`явились, про поважність причин відсутності не повідомили, письмові пояснення на позовну заяву не надали.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 29.01.2018 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, ОСОБА_11 передав у власність (продав), а ОСОБА_3 прийняла у власність (купила) та сплачує обговорену цим договором грошову суму - 60/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 89,4 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., а також з надвірних споруд: літ. «Б» - літньої кухні, літ. «В» - вбиральні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - гаражу, літ. «К» - котельні. №І-ІІ - огорожі, І,ІІІ-V - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 595 кв.м., право власності на яку не зареєстровано, рішення про передачу земельної ділянки у особисту приватну власність не виносилися, кадастровий номер не присвоювався (т. 1 а.с. 92-93).

Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 46.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 19.10.2018 року за вих. №8934-02/213, попередньому власнику - ОСОБА_11 , належало на праві власності 30/100 частин домоволодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою, та в цілому складалось з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 89,4 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., а також з надвірних споруд: літ. «Б» - літньої кухні, літ. «В» - вбиральні, літ. «Г» - душу, літ. «Д» - гаражу, літ. «К» - котельні. №І-ІІ - огорожі, І,ІІІ-V - мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 595 кв.м., право власності на яку не зареєстровано, кадастровий номер не присвоєно.

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2018 року державним реєстратором внесені зміни до реєстру права власності за індексним номером: 43514129, а саме, зміни до опису об`єкту нерухомого майна на підставі заяви власника, технічного паспорту б/н, виданого 05.10.2018 року ПП «Проект», декларації про готовність об`єкта до експлуатації: ОД10, виданої 24.09.2018 року Управлінням державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради.

На теперішній час, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що об`єкт нерухомого майна загальною площею 154 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м., який складається з житлового будинку літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», мостіння «І» та 1-3 огорожа, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 .

Так, судовим розглядом встановлено, що на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ОСОБА_3 було зареєстровано в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 47 від 13.08.2018 року «Реконструкція гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом в самостійну одиницю без змін геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 », та в подальшому Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 10 від 24.09.2018 року «Реконструкція гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом в самостійну одиницю без змін геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 .

05.11.2018 року головним спеціалістом інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Сафоновим Андрієм Борисовичем на підставі розпорядчого документа, на виконанні якого проводиться захід державного нагляду (контролю) №01-13/162 ДАБК від 02.07.2018 року проводилась позапланова перевірка дотримання суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил на об`єкті: реконструкції частини індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі Акту, складеного за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт №001509, Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради був виданий: наказ №01-13/371 ДАБК від 15.11.2018 року «Про скасування права на виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 47, яким скасоване право на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 47 від 13.08.2018 року «Реконструкція гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом в самостійну одиницю без змін геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_3 ; наказ №01-13/372ДАБК від 15.11.2018 року «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 10 від 24.09.2018 року», яким скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ОД 91 від 17.09.2018 року «Реконструкція гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом в самостійну одиницю без змін геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_3 .

19.02.2019 року за вих. № 01-8/91 на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист Управління, яким департамент повідомлено про скасування реєстрації декларацій за вищезазначеною особою.

Згідно акту обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства від 01.10.2018 року, складаного головними спеціалістами відділу контролю та моніторингу за станом території Одеської міської ради, за результатами перевірки за вищевказаною адресою встановлено проведення будівельних робіт з будівництва двоповерхової будівлі будинку.

Згідно з актом Управління відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства, складеного 28.09.2018 року документи, які б посвідчували право власності на землю за вищевказаною адресою у Департаменті, відсутні.

Згідно з листом Держгеокадастру Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 18.12.2018 року за вих. №3427/112-18 інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.

Одеська міська рада, звертаючись до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач незаконно, без реєстрації дозвільних документів, здійснює самочинне будівництво шляхом самовільного виконання робіт з реконструкції гаражу літ. «Д» під житловий будинок з виділом в самостійну одиницю без змін геометричних розмірів фундаментів в плані за адресою: АДРЕСА_1 , чим створив перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, та порушив права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника земельної ділянки.

За змістом ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону

Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до п. б ч.1 ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно зі ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказівДержавний архів Одеської області надав копію рішення Одеського міськвиконкому від 05 травня 1954 року №394 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам міста Одеси під індивідуальне житлове будівництво» (ф.Р-1234, оп. 7, спр. № 1463).

Так, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 травня 1954 року за № 394 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам міста Одеси під індивідуальне житлове будівництво», було вирішено відвести ОСОБА_12 земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 582 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 , запланований масив (т. 2 а.с.69-73).

15.03.1955 року між Житловим управлінням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_12 було укладено договір на право будівлі будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, Житлове управління відвів забудовнику ділянку комунальної землі площею 582 кв.м., під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 , запланований масив (т. 2 а.с. 28-30).

Також, ОСОБА_12 було затверджено в Управлінні Головного Архітектора м. Одеси план земельної ділянки площею 582 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 , запланований масив, та акт позначення меж (а.с. 31-32).

Таким чином, під час з`ясування фактичних обставин справи, судом було встановлено, що спірна земельна ділянка площею 582 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , ще у 1954 році була відведена під індивідуальне житлове будівництво та передана у безстрокове користування, на підставі діючого на той час земельного законодавства.

Відповідно до п. 7 Перехідних положень Розділу Х ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки та використання її не за цільовим призначенням, оскільки спірна земельна ділянка була передана у безстрокове користування під індивідуальне житлове будівництво, тобто земельна ділянка вибула з володіння Одеської міської ради ще у 1954 року на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 травня 1954 року за № 394 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам міста Одеси під індивідуальне житлове будівництво».

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмішені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій зони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Тобто, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_3 на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що були у попередніх власників житлового будинку.

Судовим розглядом встановлено, що в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_3 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування наказу №01-13/371 ДАБК від 15.11.2018 року та №01-13/372 ДАБК від 15.11.2018 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування наказу №01-13/371 ДАБК від 15.11.2018 року та №01-13/372 ДАБК від 15.11.2018 року, було закрито, оскільки вирішення даного спору підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17 лютого 2011 року, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.2 ст.35 Закону №3038-VI, виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт. Виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.

Як встановлено ч.1 ст.36 Закону №3038-VI, право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

З аналізу наведених законодавчих норм можна дійти висновку про те, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію).

Згідно ч.1 ст.39 Закону №3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

За правилами статті 26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків, в тому числі вчинення дій щодо реалізації наданого декларацією права на проведення будівельних робіт.

З моменту реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з якою пов`язується закінчення будівництва об`єкта містобудування, декларація про початок виконання будівельних робіт вичерпала свою дію.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі №465/1461/16-а, від 05 червня 2019 року у справі №815/3172/18, від 05 вересня 2019 року у справі №813/5260/13-а.

Таким чином, факт скасування 15.11.2018 року зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації після реєстрації 16.10.2018 року права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, загальною площею 154 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м. літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», мостіння «І» та 1-3 огорожа, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія заяви співвласника житлового будинку - ОСОБА_13 , якою він не заперечує проти виділення в окрему адресу домоволодіння ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 ( т . 1 а.с. 101).

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивачем не доведено факту самочинної реконструкції об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом реконструкції гаражу літ «Д», що зумовило нове будівництво двоповерхового будинку на землях комунальної власності.

Набуття права власності вважається правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну ділянку та самочинно побудувала на ній житловий будинок літ. «Д», (гараж літ. «Д») по АДРЕСА_1 , а матеріали справи спростовують дані твердження, у зв`язку з чим позовні вимоги Одеської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва слід залишити без задоволення.

При вирішенні спору суд виходить також з того, що згідно ч. 1 п. 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ч. 1, 3-5 п.24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Питання знесення самочинного будівництва регламентовано ч. 7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачено можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, та багатьох інших.

Відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Доказів щодо надання відповідачу уповноваженим органом припису про усунення порушень суду не надано.

При цьому, з відповідним позовом про здійснення перебудови та приведення спірного об`єкту до попереднього стану, тобто до гаражу під літ. «Д», в порядку ст. 376 ЦК України, Одеська міська рада не зверталась, а одразу звернулась до суду з позовом про знесення, що є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Крім того, як було зазначено вище, за спірною адресою зареєстровані та постійно проживають малолітні та неповнолітні діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які мають істотний зв`язок із житлом.

Для дітей цей житловий будинок є звичайним середовищем, де є все необхідне для їх гармонійного розвитку, виховання та проживання.

Таким чином, знесення житлового будинку суперечить правам та інтересам неповнолітніх та малолітніх дітей, звужує обсяг існуючих майнових прав дітей, порушує охоронювані законом інтереси дітей, зменшує або обмежує права та інтереси дітей щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дітей на житло.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Крім того, необхідно зазначити, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи).

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Натомість, Одеською міською радою не доведено, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, адже не доведено наявності порушення у даному випадку суспільного інтересу.

Позовні вимоги Одеської міської ради про скасування рішення про внесення змін до реєстрації права власності від 16.10.2018 року, індексний номер: 43514129, прийняте державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради

Кравцан Мариною Миколаївною, також задоволенню не підлягають, оскільки суд не вбачає підстав порушення зазначеним рішенням державного реєстратора прав Одеської міської ради, та судом не встановлена протиправність дій державного реєстратора при прийняті вказаного рішення, в тому числі не встановлено порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, приходить до висновку, що позов Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та скасування рішення державного реєстратора, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Відповідно до ч.1, ч.9 та ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та скасування рішення державного реєстратора, суд вважає за необхідне, з власної ініціативи, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2019 року, зняти арешт з житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245, та зняти заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та скасування рішення державного реєстратора - залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2019 року по цивільній справі №520/4635/19 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , Державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан Марини Миколаївни, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської районної адміністрації Одеської міської ради як Орган опіки та піклування, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та скасування рішення державного реєстратора.

Зняти арешт з житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245.

Зняти заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, індексний номер: 101, індексний номер: 43514129, номер запису про право власності: 28392245.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.07.2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження рішення суду та набрання рішенням суду законної сили продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Петренко В. С.