Постанова

Іменем України

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 488/508/15

провадження № 61-2255св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року у складі судді Селіщевої Л. І. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Темнікової В. І., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що у березні 1999 року вона почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , до часу смерті останнього, тобто до

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб не було зареєстровано, однак між ними склалися сімейні відносини, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного, а також спільною працею та за спільні кошти за час спільного проживання разом придбали нерухоме та рухоме майно.

В установлений законом 6-місячний строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася позивач та ОСОБА_2 , яка є матір`ю спадкодавця - ОСОБА_4 , а також його син - ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги за законом.

Через те, що між спадкоємцями існує спір щодо спадкового майна, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги остаточно просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , починаючи з березня 1997 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 :

- 73/100 частин будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами,

- будівельних матеріалів, роботи, обладнання, вироби і конструкції, використані у процесі будівництва завершених будівництвом нежитлового будинку і будівель господарського призначення із відсотком готовності 100 %, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- а також автомобілі марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_1 , 1991 року випуску; VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_2 ,

2003 року випуску та VOLKSWAGEN легковий, державний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного майна.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із березня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 73/100 частин будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А; нежитлову прибудову літ. А 1; нежитлову прибудову літ. А 4; сарай літ. Ж; сарай літ. Л-2.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 будівельні матеріали, роботи, обладнання, вироби і конструкції, використані у процесі будівництва завершених будівництвом нежитлового будинку і будівель господарського призначення із відсотком готовності 100 %, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: господарський блок літ. Г; навіс

літ. Г-1; вбиральню-душ літ. Д; сарай літ. Е; навіси літ. Ж, З, І; сарай літ. К; голуб`ятню літ. Л.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 автомобілі марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_1 , 1991 року випуску; VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_2 , 2003 року випуску та VOLKSWAGEN легковий, державний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 73/200 частин будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершеного будівництвом із відсотком готовності 100 % житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А; нежитлову прибудову літ. А 1; нежитлову прибудову літ. А 4; сарай

літ. Ж; сарай літ. Л-2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, робіт, обладнання, виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва завершених будівництвом нежитлового будинку і будівель господарського призначення із відсотком готовності 100 %, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: господарський блок літ. Г; навіс

літ. Г-1; вбиральня-душ літ. Д; сарай літ. Е; навіси літ. Ж, З, І; сарай літ. К; голуб`ятня

літ. Л.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортних засобів:

- автомобіля марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_1 ,

1991 року випуску;

- автомобіля марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_2 ,

2003 року випуску;

- автомобіля марки VOLKSWAGEN легковий, державний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що позивач довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт проживання з ОСОБА_4 починаючи із 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, день його смерті, однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу, у будинку АДРЕСА_1 . При цьому вони мали спільний бюджет, спільно вели господарство. У їх відносинах були наявні взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, у тому числі і щодо спільного виховання дітей позивача. У період фактичних шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своєю особистою працею та за рахунок внесення як особистих коштів до спільного бюджету, а також спільних коштів, які виникли внаслідок спільної праці по вирощуванню худоби, придбавали майно з метою спільного ним користування, а саме добудували житловий будинок

АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_4 , до ступеня готовності 100 % з надвірними та господарськими будівлями, придбали та переобладнали у нежитловий будинок господарського призначення із ступеню готовності 100 % будинок

АДРЕСА_2 , а також придбали у 2013 році легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску. Також, під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, для ведення господарства придбані у 2007 році вантажний фургон марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_2 , 2003 року випуску; у 2010 році вантажний бортовий малотоннажний автомобіль марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_1 ,

1991 року випуску.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач довела факт свого проживання із померлим ОСОБА_4 однією сім`єю у період із березня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня

2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення,обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно набуте внаслідок їх спільної праці, а отже, відсутні підстави для задоволення позову.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

ОСОБА_5 із 24 квітня 1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який розірвано 16 грудня 1998 року .

Станом на момент початку спільного проживання однією сім`єю, у 1999 році, ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 в іншому шлюбі не перебували. Проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 по день смерті останнього.

Вказаний будинок ОСОБА_4 отримав за нотаріально посвідченим договором дарування від 06 липня 1995 року, як незакінчений будівництвом із 69 % готовності. Вказаний будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно добудовано за спільні кошти до 100 % ступеня готовності.

Із 2000 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, займалась торгівлею продовольчими товарами на ринку «Колос» у м. Миколаєві, мала дохід та використовувала працю найманих працівників, що підтверджується наявними у справі патентом, довідками з ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, квитанціями про сплату орендної плати, договорами з найманими працівниками.

Також, у період спільного проживання та за спільні сумісні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 14 вересня 2000 року № 362, посвідченого на Універсальній Біржі «Марія», придбали житловий будинок АДРЕСА_2 , який оформлений на ОСОБА_4 . Вказаний будинок позивач та ОСОБА_4 спільними коштами, в інтересах сім`ї, переобладнали у нежитловий будинок господарського призначення, у якому вирощували велику кількість худоби, та від продажу якої отримували спільний дохід.

Крім цього, позивачем та ОСОБА_4 , за спільні сумісні кошти придбані для спільного використання в господарстві та для особистого використання транспортні засоби: у 2000 році легковий автомобіль марки VOLKSWAGEN, державний номер

НОМЕР_3 , 2006 року випуску; у 2007 році вантажний фургон марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_2 , 2003 року випуску; у 2010 році вантажний бортовий малотоннажний автомобіль марки VOLKSWAGEN transporter CC, державний номер НОМЕР_1 , 1991 року випуску.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із спадкової справи № 504/2014, заведеної Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_4 , вбачається, що після його смерті із заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк звернулися: ОСОБА_1 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу; мати померлого - ОСОБА_2 та син померлого - ОСОБА_3 . Данні про наявність заповіту у спадковій справі відсутні.

Із копії технічного паспорту на будинок АДРЕСА_2 , виготовлений Миколаївським МБТІ станом на 27 травня 2008 року та довідки

від 26 травня 2008 року № 1450, вбачається, що за вказаною адресою розташовані такі споруди:

- господарський блок літ. Г, переобладнаний з житлового будинку;

- навіс літ. Г?;

- вбиральня-душ літ. Д;

- сарай літ. Е;

- навіс літ. Ж;

- навіс літ. З;

- навіс літ. И;

- сарай літ. К;

- голуб`ятня літ. Л.

Вказані споруди побудовані у 2005 році, і за своїм правовим статусом є самочинно збудованими, без належного дозволу та затвердженого проекту.

Відповідно до акта про проживання від 16 січня 2015 року, складеного за участю мешканців АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , які надавали свідчення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах як чоловік та дружина, вели спільне господарство, спільно утримували житло та інше спільне майно, сплачували комунальні та інші послуги, проводили спільні сімейні витрати, спільно купували майно, утримували його, взаємно матеріально та морально підтримували один одного, мали спільний побут та бюджет.

Копії книжок з оплати житлово-комунальних послуг вказують, що позивач приймала участь у сплаті послуг за житлові будинки

АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Із висновку судової будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2016 року

№ 125-059, проведеної відповідно до ухвали Корабельного районного суду

м. Миколаєва від 11 грудня 2015 року експертом РТПП Миколаївської області

ОСОБА_12 , вбачається, що усі надвірні господарські будови, призначені для утримання худоби та птиці за адресою: АДРЕСА_2 , мають 100 % ступінь готовності. Вартість будівельних робіт і матеріалів, у цінах на момент проведення експертизи, та які були використані під час їх будівництва, складає

443 726,00 грн, із яких: вартість будівельних матеріалів - 253 054,00 грн та вартість будівельних робіт - 190 672 грн.

Пунктом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2016 року № 125-059 встановлено, що на час проведення експертизи цей будинок з прилеглими до нього господарськими спорудами має 100 % ступінь готовності.

Із дослідницької частини висновку судової будівельно-технічної експертизи

від 02 вересня 2016 року № 125-059, вбачається, що у період із березня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 була виконана добудова та реконструкція житлового будинку на АДРЕСА_1 , у вигляді добудови 2-го поверху літ. А2-2, прибудовані нежитлові приміщення літ. А1, А2, А3 та реконструкція з капітальним ремонтом нежитлових надвірних господарських будов - сарай, гараж літ. Ж, Д, та навіси

літ. М-2, Н, О, П.

Пунктом 2 висновку експертизи визначено, що згідно з матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1 , були встановлені роки споруди будівель за цією адресою, зокрема:

- житловий будинок літ. А-1 1969 - 2014 роки;

- нежитлова прибудова літ. А-1 1969 рік;

- сарай літ. Ж 2004 рік;

- сарай літ. Л-2 2004 рік;

- сарай літ. Г-2 1996 рік;

- гараж літ. Д 1996 рік.

Вартість заміщення будівництва незавершеного будівництва 69 % житлового будинку, разом із прилеглими до нього господарськими побутовими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 на підставі договору дарування

від 06 липня 1995 року вартістю 40 800 389,00 крб, з урахуванням індексу зміни вартості будівельних робіт на час проведення експертизи, складає - 274 658,00 грн. Вартість заміщення будівництва житлового будинку та прилеглих до нього споруд, які належали ОСОБА_4 у складі на час проведення експертизи, складає -

1 024 279,00 грн.

Вартість частини незавершеного будівництвом житлового будинку у складі 69 % у загальній вартості усього домоволодіння на час проведення експертизи становить

27 %. Вартість будівельних робіт і матеріалів, що були використані при будівництві вказаного житлового будинку та кожної із прилеглих до нього споруд за період з березня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, становить - 391 768,00 грн, із яких: вартість будівельних матеріалів - 258 252,00 грн та вартість будівельних робіт -

133 516,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VIIПрикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з

01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК Українипередбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано обов`язкову для усіх судів України правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК Українистосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Щодо об`єкта незавершеного будівництва

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав щодо об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Проте до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 надала суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт її проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 01 січня 2004 року по день смерті останнього ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 право власності на 73/200 та

Ѕ частини будівельних матеріалів, обладнання виробів і конструкцій, використаних у процесі будівництва житлового та нежитлового приміщень, Ѕ частини транспортних засобів.

Хоча суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбуіз вересня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, вказав на те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено вказаний факт, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки встановлення такого факту можливо лише із 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України законної сили, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень з одних лише формальних міркувань та з огляду також і на те, що встановлення судами факту проживання ОСОБА_1 та

ОСОБА_4 із березня 1997 року, не впливає на законність ухвалених у цій справі рішень, оскільки спірне рухоме майно придбано та нерухоме майно добудовано у період, коли факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення.

Доводи касаційної скарги про те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України із 01 січня 2004 року , а Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, є слушними, проте не впливають на законність ухвалених рішень у цій справі, з підстав наведених вище.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що майно набуте внаслідок їх спільної праці, а отже, відсутні підстави для задоволення позову, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не спростовані висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та поширення на придбане у цей період майно режиму спільної власності подружжя.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик