Провадження № 22-ц/812/1093/20
Постанова

Іменем України

08 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 травня 2020 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі №490/1576/20 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна, за участі третьої особи- Центрального ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , проте, їй як спадкоємиці було відмовлено Першою державною нотаріальною конторою в оформленні спадкових прав на спадкове майно через накладення на все майно спадкодавиці арешту.

За повідомленням Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції вбачається, що обтяження у вигляді арешту було зареєстровано 19 вересня 2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2014 року у виконавчому провадженні №43768229 про стягнення коштів. Також арешт нерухомого майна зареєстровано 12 листопада 2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 22530423 від 9 листопада 2010 року. Відповідно до нормативних вимог матеріали виконавчих проваджень знищені.

Посилаючись на те, що через накладення арешту на все майно спадкодавця та збереження його до даного часу без наявних правових підстав, нотаріус не може видати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом, що порушує право позивачки приватної власності на спадкове майно та позбавляє її в повному обсязі користуватися та розпоряджатися цим майном.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2020 року у відкритті провадження відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки вимоги позивача пов`язані із зняттям арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження державним виконавцем, то на таку категорію справ поширюється юрисдикція адміністративних судів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для відкриття провадження.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що вона звернулась до суду з позовом про зняття арешту в зв`язку з тим, що не має можливості оформити спадкові права на нерухоме майно.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Районний суд відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 виходив з того, що оскільки вимоги позивача пов`язані із зняттям арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження, то на вказані спори поширюється адміністративна юрисдикція.

З таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на матеріалах позовної заяви та вимогах процесуального закону.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями частини першої статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду з позовом) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Так, підставою цього позову позивачка визначила наявність арешту, накладеного на невизначене майно спадкодавця, що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав на нерухоме майно.

За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивачки, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову.

Натомість районний суд помилково вважав, що позовні вимоги пов`язані із протиправною бездіяльністю державного виконавця, щодо незняття арешту під час закриття виконавчого провадження, тоді як такі вимоги в позові не заявлялися, дії державного виконавця не оскаржувалися.

Виходячи з наведеного, дана справа за позовом ОСОБА_1 як спадкоємиці ОСОБА_3 - боржника у виконавчих провадженнях, відкритих на підставі виконавчих листів, виданих судом цивільної юрисдикції, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Вказані висновки ґрунтуються на правовій позиції викладеній Великою Палатою Верховного Суду у справі за № 340/25/19 від 22 січня 2020 року.

З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з направленням справи до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 379, 381, 382-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 травня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, 13 липня 2020 року.

Судді Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова