Справа № 417/766/20
Провадження № 6/417/83/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2020 р. с.Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Шктрі В.М., за участі секретаря судових засідань Шматко О. С. розглянувши подання начальника Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

До Марківського районного суду Луганської області звернувся начальник Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) з поданням, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України- боржника громадянина України ОСОБА_1 до виконання покладених на нього рішенням зобов`язань.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) перебуває виконавче провадження №61132963 від 04.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на користь ГУ ДПС у Луганській області.

Станом на 15.07.2020 державним виконавцем вжито усіх, передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, заборгованість не погашена.

Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (ч.4 ст.441 ЦПК України)

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, до суду надав письмове клопотання про розгляд подання без його участі .

В силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

В судовому засіданні було встановлено обставини справи та визначено відповідні правовідносини.

04.02.2020 на виконання до відділу надійшла Вимога № Ф-2034-12-У від 07.11.2019 видана ГУ ДПС у Луганській області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на користь ГУ ДПС у Луганській області.

04.02.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61132963

В списку згрупованих відправлень (рекомендованих листів) ЛД ПАТ Укрпошта під номером 4 вказано відправлення ОСОБА_2 , без вказівки що саме направляється.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на все майно боржника накладено арешт 11.06.2018, а саме 1/4 квартири що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна значиться з 08.06.2018 обтяження (заборона відчудження) рухомого майна.

З листа Держгеокадастру від 18.03.2020 та довідки Просянської сільської ради від 26.06.2020 вбачається, що земельних ділянок на території Просянської сільської ради Марківського району Луганської області та у всій Луганській області боржник не має.

За адресою вказаною у виконавчому листі боржник не зареєстрований про що свідчить довідка УДМС в Луганській області та довідка Просянської сільської ради від 26.06.2020

Рахунків у АТ "Укрексімбанк" таАТ "Райфайзен Банк Аваль" Борисенко М.В не має

Отже, державний виконавець вважає, що станом на 15.07.2020 ним вжито усіх, передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, а боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, заборгованість не погашена, а тому є всі підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про можливість задоволення подання державного виконавця суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(даліКонвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені у Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших, і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюютьсяст. 313 Цивільного кодексу України(даліЦК України), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюютьсяЗаконом від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Пунктом 5 частини 1статті 6 цього Законувстановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в порядку встановленому законом - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п.19 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження`державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржникаюридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості зі рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судом рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, ухилення від виконання зобов`язань завжди є актом свідомої поведінки особи. Під час розгляду справ зазначеної категорії державний виконавець має довести обставини того, що боржник свідомо ухиляється, має намір та може ухилитись від виконання судового рішення шляхом залишення території України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Відповідно до ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Зі змісту наведених норм вбачається, що застосування такого заходу, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, є правом суду, з урахуванням всіх обставин, які свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язань.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що стаття 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну"громадян України» передбачає можливість тимчасового обмеження права громадянина України, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання таких зобов`язань. Тобто, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань та/або судового рішення, а за ухилення від їх виконання. При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, задоволення подання державної виконавчої служби можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

З подання та матеріалів доданих до нього вбачається, що на виконанні Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) перебуває виконавче провадження №61132963 від 04.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску на користь ГУ ДПС у Луганській області .

В постанові про відкриття виконавчого провадження від 04.02.2020 вказано про зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно, при цьому не надано доказів отримання її боржником. Тоді, як згідно з ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документів.

Наданий суду список згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів) ЛД ПАТ Укрпошта не свідчить що боржник отримував копію постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто знав про виконавче провадження та свідомо ухилявся від виконання зобов`язань щодо сплати 36044,21 грн.

Сам по собі факт невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Таож не свідчить про ухилення від виконання зобов`язання і арешт накладений на рухоме та нерухомке майно, оскільки боржник може і не знати про це.

Отже, державний виконавець не навів суду жодних доводів, підтверджених належними доказами, про вчинення боржником дій, які б фактично перешкоджали звернути стягнення на належне йому майно та те, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов`язань та має наміри залишити територію України.

Як і не надано суду доказів, що невиконання боржником зобов`язнь викликано його свідомими діями, тобто коли боржник має змогу виконувати зобов`язання у повному обсязі або частово, але не робить цього без поважних причин.

За таких обставин суд вважає, що подання начальника Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - боржника громадянина України ОСОБА_1 до виконання покладених на нього зобов`язань не підлягає задоволенню.

При цьому державний виконавець не позбавлений права на повторне звернення до суду з цим питанням при наданні суду інших доказів.

Керуючись ст. ст. 18, 258-261, 441 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні подання начальника Марківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 17.07.2020.

Суддя В. М. Шкиря