КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/32691/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Мальцев Д.О.

15 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Сервис-Плюс» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Арсенал-Сервис-Плюс» та просив стягнути з відповідача кошти в розмірі 18 627, 00 грн., з яких - 3 700, 00 грн. - заборгованість по виплаті заробітної плати, 4 927, 00 грн. - середній заробіток за весь час затримки та 10 000, 00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом проігноровано прохання про витребування у відповідача договору-підряду, довідки про причини звільнення та про заборгованість, а також установчі документи.

ТОВ «Арсенал-Сервис-Плюс» відзив на апеляційну скаргу не подало.

Київським апеляційним судом здійснювалося повідомлення ТОВ «Арсенал-Сервис-Плюс» про рух на офіційному веб-порталі судової влади України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не підтвердилось наданими до матеріалів справи доказами порушення відповідачем прав позивача, а також та обставина, що вказані порушення призвели до моральних страждань останнього та втрати нормальних життєвих зв`язків.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6831/2020
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач, звертаючись із відповідним позовом до суду зазначив, що з 05.07.2019 по 19.07.2019 позивач працював розклеювачем оголошень у відповідача на підставі договору підряду від 05.07.2019. В подальшому позивача було звільнено та нараховано на його картковий рахунок 1 000, 00 грн.

Позивач вказує, що відповідач не здійснив повної виплати заробітної плати в день звільнення, яка становила 3 700, 00 грн., при цьому безпідставно відрахував з належних до виплати сум 20 %. Час затримки розрахунку становить 29 днів, середньоденна заробітна плата позивача становить 169, 90 грн. В добровільному порядку відповідач вказані суми не виплачує, внаслідок чого позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, зокрема, позивач зазнав душевних страждань, його фізичне здоров`я також постраждало, піднімався тиск. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 10 000, 00 грн., які просив стягнути з відповідача на свою користь.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом зазначив, що перебував з ТОВ «Арсенал-Сервис-Плюс» у трудових правовідносинах на підставі Договору підряду та останній не здійснив повної виплати заробітної плати в день звільнення.

На підтвердження своїх вимог позивач надав до позовної заяви копію своєї заяви, адресованої Начальнику Шевченківського УП ГУНП Приступі Г.Л. від 23.07.2019, а також зразки рекламних оголошень про надання різних послуг та роздрукований перелік вулиць Солом`янського району.

Разом з тим, зазначені документи не можуть бути належними та допустимими доказами, які б підвереджували існування трудових правовідносин між позивачем та відповідачем, а також не здійснення повної виплати заробітної плати в день звільнення, враховуючи вищевказані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем в порушення вимог зазначеної норми права не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Матеріали справи не містять, зокрема, договору підряду про перебування сторін у трудових відносинах, трудової книжки позивача з наказами про прийняття та звільнення з роботи, розміру окладу та ін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду переконливих доказів існування між сторонами трудових правовідносин, заборгованості у відповідача перед позивачем, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованість по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, для відшкодування моральної шкоди працівнику повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке суб`єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність.

Враховуючи, відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в стягненні моральної шкоди також правильними.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, доводи викладені в позовній заяві є ні чим іншим, як особистим ставленням позивача щодо обставин його звільнення, які суд першої інстанції обґрунтовано відхилив.

На думку колегії суддів, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на невірне встановлення судом першої інстанції обставин справи, в тому числі обставин прийняття позивача на роботу та визначення розміру його заробітної плати, оскільки в порушення вимог діючого законодавства позивачем не надав жодного доказу.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова