Провадження № 2/344/622/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Єрмак М.О.,

представника видавництва Лілея-НВ Іваночко В.С.

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позов ОСОБА_2 до Видавництва Лілея-НВ, ОСОБА_1 про невиконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14/10/2002 постановлено видавництву Лілея-НВ надрукувати додатки до книги «старожитності Косівщини», які би спростовували критичний матеріал позивача про відповідача ОСОБА_1 на дванадцятій та тринадцятій сторінках, а також зобов`язувала позивача заплатити за друкарські роботи. Це рішення Івано-Франківського міського суду не виконано. Позовна заява ОСОБА_3 не містила доказів. Ймовірно Видавництво Лілея-НВ також не може виконати ухвалу суду. Відповідач ОСОБА_3 «…склав підлог, … який самовільно поширив серед педагогічної громадськості Косівщини, що Видавництво «Лілея-НВ», ніби-то надрукувало докази його «правоти» додатками до книги «Старожитності Косівщини», цим завдав моральної шкоди позивачу, оскільки посягнув на його авторитет творця інтелектуальної власності. Тому позивач просив суд «У разі відсутності у М. Линдюка доказів своєї правоти, щоби можна було пересвідчитися, що видавництвом Лілея-НВ виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 р.» зобов`язати ОСОБА_4 за свій кошт у видавництві «Лілея-НВ» надрукувати спростування накладом 500 екземплярів, а так званий додаток до книжки «Старожитності Косівщини» складений без відома і дозволу національного суду та поза плечима позивача, який поширений ОСОБА_5 серед педагогічної громадськості визнати підлогом, моральною шкодою й посяганням на авторитет творця інтелектуальної власності. 12/03/2019 позивач подав суду заяву про уточнення позову, відповідно до якої просив суд зобов`язати видавця видавництво «Лілея-НВ» Іваночко Василя за свій кошт надрукувати 20 примірників книги «Старожитності Косівщини» для місць обов`язкової розсилки і цим самим виконати вимоги абзацу 4, 6 частини 3 ст. 20, ст. 27 Закону України «Про видавничу справу» та ст. 8 Закону України «Про обов`язковий примірник документів», зобов`язати директора Лілея НВ надрукувати в 20 примірниках обов`язкової розсилки книги «Старожитності ІНФОРМАЦІЯ_1 » за кошт автора «Післяслово» та додатки №1-№22, які підтверджують правдивість написаного критичного матеріалу про М.Линдюка. 16/05/2019 позивач подав заяву про уточнення позову, в якій просив визнати його критичний матеріал про ОСОБА_4 на сторінках 12, 13 книги «Старожитності Косівщини» суспільно значимими, предметом громадського інтересу, правом громадськості знати цю інформацію, додаток до книжки «Старожитності Косівщини». 02/08/2019 позивач подав заяву про уточнення позову доповнив зазначені прохання наступним: «…за не дотримання вимог чинного законодавства ст. 27 «Про видавничу справу» та «Про обов`язковий примірник» і недоставляння обов`язкового примірника книги «Старожитності ІНФОРМАЦІЯ_1 » в Книжкову палату України та в наукові національні бібліотеки України обов`язкової розсилки накласти на директора видавництва В.Іваночка штраф у вигляді 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; «Поширену М. Линдюком своїм безпосереднім керівникам. ОСОБА_6 і І. Будзаку та педагогічній громадськості Косівщини неправдиву інформацію про так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини», що він є опублікований і поширений ним ніби-то на основі виконавчого листа №2-3436/01визнати порушенням ст.ст. 420-424 і ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права»: моральною шкодою, посяганням на честь, гідність і авторитет творця інтелектуальної власності; «Зобов`язати М. Линдюка у моїй присутності на зборах трудового колективу Брустурівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та на виконкомі Космацької ОТГ оголосити про свій обман громадськості Косівщини, що видавництво «Лілея-НВ» зробила друк додатків, які спростовують мій критичний матеріал про нього на 12 і 13 сторінках книги «Старожитності Косівщини». Позивач подав суду заяву про уточнення позову від 24/09/2019, а також від 15/06/2020, в якій просив додаток до книги «Старожитності Косівщини» визнати не тільки підлогом, моральною шкодою, але й обманом громадськості та наклепом, поширених ОСОБА_1 серед педагогічної громадськості Косівщини без дозволу суду так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини» не тільки підлогом, моральною шкодою, але й обманом громадськості та наклепом, інформацію М. Линдюка своїм керівникам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що він діяв правомірно, поширюючи підлог і неправдиву інформацію про надруковані додатки серед педагогічної громадськості Косівщини на основі виконавчого листа, визнати не тільки завданою моральною шкодою, але й наклепом, поданою М. Линдюком позовну заяву до Івано-Франківського міського суду від 17/12/1997 визнати непідсудною і неподаною із-за несплати державного мита та відсутності доказів по кожній обставині оспорюваного тексту книжки «Старожитності Косівщини» в результаті чого неможливо видавництвом «Лілея-НВ» втілити в життя рішення Івано-Франківського міського суду від 14/10/2002.

Позивач повторно не з`явився в судове засідання. Позивач неодноразово уточнив позов від 27/12/2018, що відповідно до змісту процесуального закону передбачало необхідність ознайомлення відповідачів зі змістом заяв позивача і надання можливості подати суду заперечення та докази. Позивач неодноразово подав суду заяви про відкладення судового розгляду. Однак в наступному позивач подав суду заяву про відвід головуючого судді з тих підстав, що відповідальність за затягування позивачем судового розгляду і неодноразові зміни позову несе суд, а не сам позивач, який безпосередньо і вчинив зазначені дії.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Так відповідно до ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Отже саме у зв`язку з діями позивача, які полягали у неодноразовій зміні та уточненнях матеріально-правових вимог за позовом судові засідання підлягали відкладенню, відповідачі не могли приступити до розроблення ними остаточної правової позиції, не могли подати остаточні заперечення проти позову, визначити обставин справи, які підлягають встановленню, зібрати відповідні докази.

При цьому позивач не попереджав учасників розгляду спору про його намір в майбутньому в чергове змінити позов та уточнити його, як це передбачено для нього в якості обов`язку в ст. 197 ЦПК України.

Разом з цим в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином строк розгляду даного спору умисно затягувався безпосередньо позивачем, а тому саме на нього законом покладено ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним відповідних процесуальних дій.

В судовому засіданні ОСОБА_3 надав перед судом пояснення про те, що відповідні дії позивача вчиняються ним вже 25 рік. Вже були ухвалені судові рішення щодо претензій позивача до відповідачів. Усі судові процеси завершились визнанням неправдивості пояснень позивача та встановленням саме порушенням позивачем право відповідачів. Однак позивач фальсифікує звинувачення через дисгармонійні риси характеру, належить до скаржників, оббріхував відповідача, подає неправдиві відомості, звинувачує всі суди так само як і сторони спору, озлоблений, спірну книжку було випущено на замовлення Косівської адміністрації, позивач сфальсифікував в ній звинувачення щодо відповідача, відповідач подав до суду на позивача в 1996 році, судом прийнято рішення спростувати обвинувачення позивача, відповідачу видали виконавчий лист, який він подав на виконання, цей лист-спростування видало «Видавництво Лілея-НВ», сам відповідач спростування не друкував, судовими установами Львівської області присуджувались стягнення з позивача на користь відповідача, а тому відповідач просив суд відмовити позивачу в позові.

В судовому засіданні ОСОБА_8 надав перед судом пояснення про те, що позивач є скандалістом, а його оцінки є неадекватними. В 1997 році було надруковано книгу «Старожитності Косівщини» 500 екземплярів, з яких 450 отримав замовник, а 50 примірників книги отримав позивач; видавництво лише здійснило друк на замовлення, виготовило примірники, не формувало зміст книги, позивач погрожував керівнику видавництва у разі виконання рішення суду в частині друкування спростування, відмовився повернути примірники книги для долучення до них спростування, відносини видавництва та Книжкової палати України не належить до компетенції позивача.

Позивач подав суду копію позовної заяви відповідача ОСОБА_3 за 1998 рік, яку заперечував за змістом свого позову.

Однак відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином до компетенції суду належить розгляд спорів на підставі правових підстав та предмету спору за відповідним позовом сторони, а не перегляд спору, який вже вирішений судом на підставі копії позовної заяви, за якою вже ухвалено судове рішення, але яке не прийняв для себе позивач.

В судовому засіданні ОСОБА_8 надав перед судом пояснення про те, що на виконання судового рішення було видано виконавчий документ та було виконано судове рішення в частині опублікування спростування інформації поширеної позивачем щодо ОСОБА_4

Таким чином невизнання позивачем судового рішення в частині спростування інформації щодо ОСОБА_4 не є правовою підставою для нового звернення до суду щодо зобов`язання спростувати вже опубліковане спростування.

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , видавництва Лілея-НВ про визнання таких, що не відповідають дійсності відомостей, їх спростування, вилучення, стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі і гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди задоволено частково позов ОСОБА_1 , визнано такими, що не відповідають дійсності відомості в публікації книги «Старожитності ІНФОРМАЦІЯ_1 » «за навою «Зминулого Косівщини на сторінках 12-13: починаючи з 28 рядка сторінки 12-ї, які починаються словами як необмежений удольний князь»/16 рядків сторінки 12-ї / до другого абзацу сторінки 13-ї/8рядків/ Івано-Франківського видавництва Лілея-НВ 1997; зобов`язано видавництво Лілея-НВ надрукувати додатки до книги «Старожитності Косівщини» спростувавши відомості, які не відповідають дійсності з віднесенням витрат на ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 5000 гривень моральної шкоди, в іншій частині позову та у зустрічному позові відмовлено.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини неодноразово наголошено, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Так, щодо можливості перегляду рішення, яке набрало законної сили, то ЄСПЛ у справах «Рябих проти РФ» (2003 р.), «Пономарьов проти України» (2008 р.) вказав: «Жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення. суду просто тому, що має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення».

Таким чином позивачу не гарантовано право на подання позову про непогодження із позовною заявою відповідача за 1998 рік, відповідні його дії належать до форм зловживання правом на звернення до суду.

На звернення позивача від 14/03/2018 йому надано відповідь про те, що в матеріалах справи №2-55/2005 відсутні відомості щодо виконання судового рішення, оскільки такі повинні перебувати в матеріалах виконавчого провадження.

28/03/2018 Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області повідомило позивача про те, що копії матеріалів виконавчого провадження не можуть бути надані, оскільки матеріали провадження в архіві відсутні.

Відповідно до змісту додатку до книжки «Старожитності Косівщини» вказано на спростування інформації за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 подав суду відзив на позов, в кому вказано, що судове рішення від 14/10/2002 для нього виконано, оскільки недостовірну інформацію позивача спростовано, моральну шкоду відшкодовано, позивач заперечує судові рішення, оголошує абсурдні заяви, заперечуючи обставини об?єктивної дійсності. Завданням судочинства є не переконання позивача, вирішення спору.

15/01/2018 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 01/06/2004 позивачу відмовлено в касаційній скарзі.

11/10/2002 видано виконавчий лист ОСОБА_1 на виконання рішення в спорі сторін за 1997 рік.

24/05/2019 ухвалено рішення Личаківського районного суду, яким задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про захист честі, гідності і ділової репутації, зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок опублікувати спростування недостовірної інформації про ОСОБА_1 , надруковану на сторінках 6-10, 344 книги «Космач над Пістинькою», стягнуто з ОСОБА_2 10000 гривень моральної шкоди.

19/07/2005 Державна наукова установа Книжкова палата України імені Івана «Федорова» повідомила адвоката Л.С. Сєргєєва, що книга «Старожитності Косівщини» в Державному архіві друку в якості обов`язкового примірника не зареєстрована.

10/05/2019 Львівська національна наукова бібліотека України імені Б. Стефаника повідомила про отримання в 1997 році від співавтора видання «Старожитності Косівщини».

Разом з цим підставою позову в письмовій позовній заяві вказано на спір щодо виконання судового рішення в частині публікації спростування заяв та покладення на позивача відповідних витрат.

Позивач подав суду письмове пояснення на відзив на позов ОСОБА_1 , в якому розмістив образливу лексику та інформацію щодо відповідача ОСОБА_1 , яка також не спростовує пояснення відповідача.

Однак питання виконання судових рішень вирішуються в порядку судового контролю за виконанням відповідних рішень, а не у спосіб подання нового позову про повторне невизнання обставин за відповідним позовом.

Позивач подав суду пояснення на відзив директора Лілея-НВ Іваночка В., в якому висловив незадоволення обставиною не направлення ним спростування за рішенням Івано-Франківського міського суду до місць обов`язкової розсилки.

Проте відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» право розпочати примусове стягнення і виконавче провадження належить стягувачу, а не боржнику.

Отже позивачу не належить право розпочати примусове стягнення і виконавче провадження за судовим рішенням Івано-Франківського міського суду, оскільки він є боржником за ним, а не стягувачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже не підлягають врахуванню докази, що не стосуються предмета доказування.

Способи захисту прав визначені в ст. 16 ЦК України. Позивач не довів перед судом правових підстав для зобов`язання відповідача надрукувати 20 примірників книги за його авторства та додатки бажаних позивачем документів.

Позбавлення позову правових підстав має своїм наслідком відмову в задоволенні позову.

Так, позивач просив суд «У разі відсутності у М. Линдюка доказів своєї правоти, щоби можна було пересвідчитися, що видавництвом Лілея-НВ виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 14 жовтня 2002 р.» зобов`язати ОСОБА_4 за свій кошт у видавництві «Лілея-НВ» надрукувати спростування накладом 500 екземплярів, а так званий додаток до книжки «Старожитності Косівщини» складений без відома і дозволу національного суду та поза плечима позивача, який поширений ОСОБА_5 серед педагогічної громадськості визнати підлогом, моральною шкодою й посяганням на авторитет творця інтелектуальної власності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином безпосередньо на позивача законом покладено обов`язок доказування обставин та доведення перед судом правових підстав його позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже позивачу не належить право на подання позову та викладення прохальної частини позову під умовою не спростування відповідачем припущень і умов позивача.

Позивач просив суд зобов`язати видавця видавництво «Лілея-НВ» надрукувати 20 примірників книги «Старожитності ІНФОРМАЦІЯ_1 », «Післяслово» та додатки №1-№22, «…які підтверджують правдивість написаного критичного матеріалу про ОСОБА_10 . ОСОБА_11 ».

Позивач просив суд визнати його критичний матеріал про ОСОБА_4 на сторінках 12, 13 книги «Старожитності Косівщини» суспільно значимими, предметом громадського інтересу, правом громадськості знати цю інформацію, додаток до книжки «Старожитності Косівщини».

Спір щодо захисту честі і гідності ОСОБА_4 вже розглянуто судом та позивачу не належить право на повторний розгляд цього спору в частині заперечення спростування.

02/08/2019 позивач подав заяву про уточнення позову доповнив зазначені прохання наступним: «…за не дотримання вимог чинного законодавства ст. 27 «Про видавничу справу» та «Про обов?язковий примірник» і недоставляння обов`язкового примірника книги «Старожитності Косівщини» в Книжкову палату України та в наукові національні бібліотеки України обов?язкової розсилки накласти на директора видавництва В.Іваночка штраф у вигляді 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В ст. 2 ЦПК України проголошено завдання та основні засади цивільного судочинства та вказано, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже позивачем не доведено правових підстав щодо наділення його правом на вирішення питання про накладення на відповідача штрафу за ініціативою позивача, за не надіслання примірника книги «Старожитності ІНФОРМАЦІЯ_1 » в Книжкову палату України та в наукові національні бібліотеки України.

Позивач також просив суд « ОСОБА_12 . Линдюком своїм безпосереднім керівникам. ОСОБА_6 і І. Будзаку та педагогічній громадськості Косівщини неправдиву інформацію про так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини», що він є опублікований і поширений ним ніби-то на основі виконавчого листа №2-3436/01 визнати порушенням ст.ст. 420-424 і ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права»: моральною шкодою, посяганням на честь, гідність і авторитет творця інтелектуальної власності.

Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже відповідачем не доведено правових підстав для визнання певної фактичної обставини, яка визначена ним як підстава позову, юридичним фактом за резолютивною частиною судового рішення, ще й у формі моральної шкоди.

Тому з урахуванням змісту принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства за положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок довести перед судом заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями особи, на яку він вказує, а не подання суду прохань визнати бажані позивачем фактичні обставини в якості моральної шкоди.

Зазначених правових підстав позивач перед судом не довів, а тому позов не підлягає задоволенню і у відповідній частині.

Позивач просив суд «Зобов`язати М. Линдюка у моїй присутності на зборах трудового колективу Брустурівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та на виконкомі Космацької ОТГ оголосити про свій обман громадськості Косівщини, що видавництво «Лілея-НВ» зробила друк додатків, які спростовують мій критичний матеріал про нього на 12 і 13 сторінках книги «Старожитності Косівщини».

Однак позивачем не доведено перед судом тієї обставини, що відповідач вчиняв будь-які неправомірні дії у його присутності та на зборах трудового колективу Брустурівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, окремо чи одночасно з цим на виконкомі Космацької ОТГ щодо поширення інформації, яка є обманом.

Так само позивачем і не доведено перед судом обставину введення відповідачем ОСОБА_5 будь-кого в оману, що будь-яким чином впливало на права та охоронювані законом інтереси позивача.

Зазначених правових підстав позивач перед судом не довів, а тому позов не підлягає задоволенню у відповідній частині.

Позивач просив суд додаток до книги «Старожитності Косівщини» визнати «…не тільки підлогом, моральною шкодою, але й обманом громадськості та наклепом, поширений ОСОБА_1 серед педагогічної громадськості Косівщини без дозволу суду так званий додаток до книги «Старожитності Косівщини».

Проте позивачем не доведено перед судом гарантування йому способів захисту прав у формі визнання інформації підлогом, моральною шкодою, обманом громадськості та наклепом.

Таким чином позов позбавлено правових підстав у відповідній частині.

Позивач просив суд: «… інформацію М. Линдюка своїм керівникам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що він діяв правомірно, поширюючи підлог і неправдиву інформацію про надруковані додатки серед педагогічної громадськості Косівщини на основі виконавчого листа, визнати не тільки завданою моральною шкодою, але й наклепом».

Проте позивачем перед судом не доведено обставини здійснення зазначених дій відповідачем.

Позивач просив суд подану М ОСОБА_13 Линдюком позовну заяву до Івано-Франківського міського суду від 17/12/1997 визнати непідсудною і неподаною із-за несплати державного мита та відсутності доказів по кожній обставині оспорюваного тексту книжки «Старожитності Косівщини» в результаті чого неможливо видавництвом «Лілея-НВ» втілити в життя рішення Івано-Франківського міського суду від 14/10/2002.

Однак позивачем не доведено перед судом правових підстав для подання позову щодо визнання непідсудною і неподаною позовної заяви від 17/12/1997. Спір за відповідною позовною заявою завершився ухваленням судового рішення.

Так само відповідно до змісту ЦПК України не може бути вирішено питання про визнання непідсудною і неподаною позовної заяви в іншому судовому провадженні. Даному суду не належить компетенція на визнання непідсудною і неподаною позовної заяви в іншому судовому провадженні.

Необхідно відзначити, що вказані прохання за позовом є похідними від непогодження позивача із позовною заявою відповідача за 1997 рік та факту ухвалення судового рішення не на користь позивача, а тому відповідні дії позивача належать до форм зловживання правом на звернення до суду, які не те, що не гарантовані національним законом, а прямо заборонені міжнародно-правовими зобов`язаннями України.

Крім цього виконання судових рішень здійснюється за опосередкуванням встановлених процесуальним законом засобів забезпечення виконання судових рішень та судового контролю за виконавчим провадженням, а не у формі повторного позовного провадження.

Таким чином важливо зазначити, що поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В параграфі 68 рішення в справі Європейського суду з прав людини «Birsan проти Румунії» вказано, що ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Отже позивачу не належить право на повторний розгляд спору, який завершився ухваленням судового рішення. Позов заснований на порушенні процесуального порядку звернення до суду, що встановлений процесуальним законом і не може бути змінений за бажанням позивача.

Таким чином позов, за зазначеними в описовій частині цього судового рішення проханнями позивача до відповідачів, позбавлений будь-яких правових підстав, а тому не підлягає задоволенню повністю.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_2 до Видавництва Лілея-НВ, ОСОБА_1 про невиконання рішення суду, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.