Апеляційне провадження № 22-ц/824/5764/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/13186/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Тузовою Владиславою Олегівною ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Матійчук Г.О., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, повернення вкладів та стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між сторонами укладено депозитний договір, на виконання умов якого 26.06.2012 ним було перераховано, а відповідачем прийнято грошові кошти в розмірі 500 000 Євро та відкрито банківський рахунок. У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, її рахунок було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків. З метою отримання належних йому коштів та нарахованих по ним відсотків, він неодноразово звертався до відповідача із вимогами про розблокування рахунку, розірвання договору та видачі коштів.

Просив стягнути з банку на свою користь 500 000 Євро в сумі вкладу, нарахований відсотків по договору - 125 079,16 Євро, три відсотка річних - 32 362,30 Євро, пеня - 7 430 075, 00 грн, а всього 657 441,46 Євро та 7 430 075,00 грн. відповідно.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти по Договору від 26.06.2012 року № SAMDN4329 в розмірі 657 441,46 Євро та 7 430 075,00 грн., з яких: 500 000,00 Євро - сума вкладу за договором банківського вкладу, 125 079,16 Євро - відсотки по договору, 32 362,30 Євро - три відсотки річних, 7 430 075,00 грн. - пеня.Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано обставини, що у банку відсутня будь-яка інформація стосовно наявності договорів, укладених на території АР Крим, відкритих депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них, у зв`язку із втратою відповідачем свого майна та усіх можливих документів стосовно цього ще у 2014 році. Суд помилково вважав, що матеріалами справи підтверджено вказані обставини.

Наявність договору та квитанції про зарахування коштів на банківський рахунок у розмірі, на які посилається позивач, доводить виключно факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та факт внесення коштів на рахунок.

Матеріали справи також не містять доказів щодо підтверджень невиконання обов`язків банком на час звернення позивача до суду.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції, як на підставу наявності грошових коштів на банківському рахунку ОСОБА_1 здійснював посилання на копію довідки, виданої Севастопольською філією ПриватБанку.

Діяльність Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим була припинена 15.05.2014 і банк не видавав і не міг видавати будь-які довідки, зокрема і довідку № від 13.09.2014. Вважав вказану довідку такою, що не містить інформацію про предмет доказування.

Суд не застосував норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, яку просив застосувати представник банку та не застосував принцип розумності та пропорційності при ухваленні судового рішення в цій частині, оскільки мав право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Тузова В.О. підтримала доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені належними і допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.06.2012 між сторонами укладено договір банківського вкладу (депозиту) SAMDN4329 (вклад "Депозит ВІП") на суму 500 000 Євро, під 8% річних на строк до 26.06.2013, з правом автоматичної пролонгації та отримав ощадну (електронну) книжку № НОМЕР_1 . Відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_2 для перерахування вкладу.

Згідно платіжного доручення від 26.06.2012 року № 1 позивачем перераховано банку 500 000,00 Євро, що внесені на депозитний рахунок банку № НОМЕР_1 з призначенням платежу «до вкладу за договором № SAMDN4329».

Станом на 14.03.2014 року на вищезазначеному рахунку позивача обліковувалося 502 876,71 Євро.

Відповідачем не виконуються зобов`язання щодо повернення банківських вкладів.

Згідно п. 7 вищезазначеного договору, в разі, якщо в строк не пізніше дня закінчення терміну вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, цей договір продовжується ще на один термін зазначений в договорі. Договір автоматично продовжувався неодноразово.

Періодами пролонгації договору, коли банк припинив нараховувати та виплачувати відсотки були: 26.03.2013-26.03.2014; 27.03.2014-27.03.2015; 28.03.2015-28.03.2016; 29.03.2016-29.03.2017; 30.03.2017-30.03.2018.

Відсоткова ставка за цим договором становить 8 % річних. За розрахунками наданими позивачем, станом на 13.03.2019 року невиплачена сума коштів банком становить: сума вкладу - 500 000,00 Євро, нараховані відсотки по договору - 125 079,16 Євро, три відсотки річних - 32 362, 30 Євро, пеня - 250 000,00 Євро, а всього 907 441,46 Євро.

Умовами та правилами договору не передбачено, що використання карткового рахунку/картки обмежено певним відділенням чи певною територією. Отже, картковий рахунок позивача діє на всій території України.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги стосовно відсутності доказів наявності грошових коштів на рахунках позивача такими, що спростовуються встановленими обставинами справи, виходячи з наступного.

Відповідно п. 16 Договору від 26.06.2012 року, при розірванні договору за ініціативою клієнта до закінчення терміну, зазначеного в таблиці 1 цього договору, у клієнта виникає зобов`язання повернути банку суму нарахованих відсотків, включаючи суму фактично виплачених відсотків. У цьому випадку банк проводить нарахування відсотків на суму вкладу за ставкою вкладу "до запитання" за фактичний термін користування вкладом і виплачує клієнту суму вкладу і суму відсотків за ставкою вкладу "до запитання". Суму зайво виплачених клієнтові відсотків клієнт доручає банку утримати із суми вкладу. Сума нарахованих процентів за цілу кількість років, що минули з моменту укладення договору, виплачується в повному обсязі.

Оскільки між сторонами не припинилися зобов`язальні відносини щодо повернення вкладу, відповідно позивач за період після дострокового розірвання договору, має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскільки діяльність Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим була припинена 15.05.2014 і банк не видавав і не міг видавати будь-які довідки, зокрема і довідку № від 13.09.2014, то визнаючи таку довідку належним доказом у справі суд першої інстанції порушив норми матеріального права.

Відповідно до п. 5 постанови Правління НБУ від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення.

Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном.

Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Укладення договорів банківського вкладу та внесення коштів на рахунки банку за цими договорами підтверджується договорами банківського вкладу та квитанціями про внесення грошових коштів. У квитанціях зазначена та ж сама сума грошових коштів, що і у договорах, ті ж самі рахунки та ті ж самі дати.

Відповідач не надав будь - яких доказів про те, що грошові кошти, які вказані у квитанціях необліковувалися на рахунках банку. Так само не надано доказів, що зазначені документи є сфальшованими та вимог про визнання договорів банківського вкладу недійсними представник банку не заявляв.

Відповідно ж до 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Частина 1 та 2 статті 614 ЦК України передбачає, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами виплату позивачу грошового вкладу та процентів за користування грошима або не доведе іншого розміру заборгованості.

Ні в суд першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду відповідачем не було надано доказів виконання грошових зобов`язань.

Крім того, необхідно враховувати, що позивач є споживачем банківських послуг, отже, правовідносини сторін регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання лежить на надавачу послуг.

Разом з цим, відповідач обмежився викладенням письмових заперечень проти вимог позивача, не надавши ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду жодного доказу у підтвердження своїх посилань.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові.

У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами при отриманні заяви позивача. Проте, банком кошти позивачу не повернені, проценти не сплачені, чим банк порушив свої грошові зобов`язання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з банку на користь позивача необхідно стягнути грошовий вклад, проценти по банківському вкладу, три відсотка річних та пеню.

Доводи представника відповідача, що банк не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території АР Крим після окупації не звільняють відповідача від виконання своїх зобов`язань, так як одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідачем суду не було надано доказів виплати позивачу процентів за договором банківського вкладу, які були визначені умовами договору, а тому суд першої інстанції правомірно стягнув їх з відповідача у примусовому порядку.

Окрім цього, пунктом 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за № 768/8089, яка була чинною на момент укладення договору банківського вкладу - 14 січня 2011 року передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно із п. 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Вказані норми спростовують доводи апеляційної скарги, що внесення грошових коштів не може бути підтверджено квитанцією або прибутковим касовим ордером.

Розрахунок відсотків, на підставі якого стягнуто заборгованість, ні позивачем ні відповідачем не оспорювалася.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит)-це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктом 22 частини 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Виходячи з положень вказаних норм закону, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

За змістом положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 1061 ЦК України, якими передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року по справі № 761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц, від 19.09.2018 року у справі № 761/46145/16-ц.

Судом першої інстанції вірно проведені розрахунки заборгованості. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зменшення розміру пені до розміру відсотків, як просить відповідач у своїй апеляційній скарзі, які підлягають стягненню по депозитному договору було б несправедливим, оскільки з 04.05.2017 і до дня звернення до суду з позовом відсотки по депозитному договору нараховувалися по ставці 0,01 % річних, а не як передбачено договором. Окрім цього, кошти ОСОБА_1 не повернуті, тому доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції норм ст. 551 ЦК України є безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Тузовою Владиславою Олександрівною , відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 15 липня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: