Єдиний унікальний номер 227/109/20
Номер провадження 22-ц/804/2226/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (суддя першої інстанції Хоменко Д.Є),

В С Т А Н О В И В:

13 січня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 36962,34 грн. та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 7625,02 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник позивача ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції, що позивачу за період з березня 2017 року по липень 2017 року не нараховувалась заробітна плата суперечить положенням Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, якій затверджений Наказом Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015 року. Індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), не містить даних про виконання або невиконання найманим працівником своїх трудових обов`язків.

Також зазначає, що на підтвердження доводів заборгованості по заробітній платі, позивачем були надані щомісячні розрахункові листи (табуляграми), які він отримав у ВП «Ясинуватське локомотивне депо» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», Регіональної філії «Донецька залізниця»» Акціонерне товариство «Українська залізниця» за березень - липень 2017 року, в яких наявний запис «оплата простоїв». Вказані розрахункові листи (табуляграми) повністю узгоджується з наказом № 236-ДНД від 17.03.2017 року «Про встановлення простою» з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів СП «Донецької дирекції залізничних перевезень», згідно якого встановлено початок простою, про що було повідомлено працівників цих підрозділів та керівництво виробничих підрозділів. Відповідачем видання цих наказів не заперечується, та їх адресування структурному підрозділу на якому працював позивач. Судом першої інстанції не наведено жодного аргументованого доводу, що надані позивачем розрахунки заборгованості не відповідають дійсному розміру заборгованості заробітної плати.

Наголошує на тому, що згідно з наказом про припинення трудового договору № 5491/ДН-ОС від 10.07.2017 року на якому мається підпис позивача і посадової особи відповідача, відповідачем особисто прийнято рішення про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку 45 днів та одноразову грошову допомоги (1 середня заробітна плата). На думку представника позивача, відповідач фактично визнав наявність документообігу зі структурними підрозділами після 17.03.2017 року, адже розрахунки компенсацій здійснювалися у структурних підрозділах, що знаходилась у зоні АТО, а накази про припинення трудових відносин видавались у м. Лиман.

Зазначає, що чинним трудовим законодавством на позивача, як на робітника не покладено обов`язків здійснювати збереження документації (кадрової,первинної бухгалтерської, технічної, договірної, податкової, архівної тощо), що стосується його трудових відносин з роботодавцем.

ОСОБА_1 просив рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року скасувати, та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням додаткових пояснень щодо отримання позивачем частини заборгованості по заробітній платі за період з 01 по 15 березня 2017 року.

Від представника АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу. Просив рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить, 40087,38 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2102*100 = 210 200), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ВП «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» і 17.07.2017 року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням відповідно до наказу №5491/ДН-ОС від 10.07.2017 року.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості по заробітній платі не можуть вважатися належними доказами.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-IV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст.12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Розрахунки заробітної плати (табуляграми) за березень - липень 2017 року узгоджуються з наказом начальника дирекції Ю.П. Косий від 17.03.2017 року № 236/ДНД про встановлення простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року (а.с.48).

За березень 2017 року нараховано 6571,96 грн.

За квітень 2017 року нараховано 4149,71 грн.

За травень 2017 року нараховано 436,81 грн.

За червень 2017 року нараховано 655,22 грн.

За липень 2017 року нараховано 25148,64 грн. (з врахуванням компенсації за невикористані 45 днів відпустки 15344,55 грн., та вихідної допомоги при звільненні 9344,05 грн.).

В кожній табуляграмі наявна оплата простоїв (код 340).

Відповідачем до відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції надано довідку № 371/2 від 12.02.2020 року, згідно якої дохід за період березень-липень 2017 року складає 3623,17 грн. (нарахована заробітна плата за березень 2017 року, до виплати 2881,09 грн.) (а.с.39).

Згідно копії видаткового кассового ордера від 15.08.2017 року вбчається, що ОСОБА_2 отримала заробтіну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 2881,09 грн. (а.с.40).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що в березні 2017 року відповідачем по справі позивачу ОСОБА_2 було нараховано заробітну плату в розмірі 6346 грн. 96 коп. (а.с.75).

07 травня 2020 року представником позивача були надані додаткові пояснення, в яких позивач визнає отримання ним частину заробітної плита за березень 2017 року у розмірі 3623,17 грн. (а.с.110), та просить стягнути частину заборгованості за березень 2017 року у розмірі 2 948,79 грн. ( 6571,96-3623,17), (а.с.111), проте ця сума є помилковою, оскільки суперечить відомостям про застраховану особу (форма ОК-5) ОСОБА_2 , згідно якої сума нарахована за березень 2017 року 6346,96 грн. (а.с.75), а тому саме із цієї суми відраховується залишок заборгованості по заробітної плати за березень 2017 року. (6346,96 3623,17 = 2723,79 грн.)

Отже, сума заборгованості за частину березня 2017 року складає 2723,79 грн.

Відповідачем суду не надано будь-яких доказів, які б спростовували зазначену заборгованість по оплаті за час простою, так само не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17.07.2017 року.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до ст.12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розрахунок заробітної плати за липень 2017 року узгоджуються наказом № 5642/ДН-ОС від 10.07.2017 року про припинення трудового договору, який був виданий в.о. начальника дирекції залізничних перевезень В.О. Подлузським. Саме в цьому наказі, який виданий структурним підрозділом відповідача зазначена конкретна кількість днів невикористаної відпустки, а саме, 45 днів, на компенсацію яких має право позивач та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.10).

Станом на час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б спростовували відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати за березень - липень 2017 року у розмірі 33114,17 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані 45 днів відпустки у розмірі 15344,55 грн. та вихідної допомоги при звільненні у розмірі 9344,05 грн.).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, у відзиву на позовну заяву визнає той факт, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, що такий буде проведено при наявній можливості забезпечення безпечного та безперешкодного доступу уповноважених осіб до документів, які залишилися у виробничих підрозділах на окупованій території України, суд виходить з наданих позивачем доказів та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі (сумам, які належали йому від підприємства на день звільнення).

Посилаючись у відзиву на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум заробітної плати не наводить.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з розрахунками наданими позивачем, а саме заборгованість по заробітній платі за березень - липень 2017 року, які представником відповідача не спростовані, суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними, а отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітну плату за березень - липень 2017 року заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 33114,17 грн. (з урахування нарахованої у липні 2017 року вихідної допомоги у розмірі 9344,05 грн. та компенсацію за невикористані 45 днів відпустки у розмірі 15344,55 грн.). - підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то суд виходить з наступного.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427.

Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23.04.1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Вимогу позивача про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плита, слід задовольнити частково, оскільки зменшена сума заборгованості за березень 2017 року до 2723,79 грн. (2723,79 х 0,242 = 659,15).

А отже, підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6693,75 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що відсутність первинних документів не є підставою для не нарахування та не виплати заробітної плати.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.

168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року підлягає скасуванню, через порушенням судом норм матеріального права, а позовна заява ОСОБА_2 частковому задоволенню.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 834,91 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VII.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При подачі апеляційної скарги позивача звільнено від сплати судового збору. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1252,37 грн.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 травня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815, юридична адреса: 03680, м.Київ, вул.Тверська, 5, на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість по заробітній платі за березень - липень 2017 року за час вимушеного простою в сумі 33114 (тридцять три тисячі сто чотирнадцять) гривень 17 копійок (з урахування нарахованої у липні 2017 року вихідної допомоги у розмірі 9344 ( дев`ять тисяч триста сорок чотири) гривні 05 копійок. та компенсацію за невикористані 45 днів відпустки у розмірі 15344 (п`ятнадцять тисяч триста сорок чотири) гривні 55 копійок, та компенсацію за втрату частини заробітної плати у розмірі 6693 (шість тисяч шістсот дев`яноста три) гривні 75 копійок та зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄРДПОУ 40075815) на користь держави судовий збір у розмірі 2087 (дві тисячі вісімдесят сім) гривень 28 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15 липня 2020 року.

Судді: О.В. Халаджи

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова