Єдиний унікальний номер 0514/4293/2012
Номер провадження 22-ц/804/2468/20
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

09 липня 2020 року м. Бахмут

Суддя Донецького апеляційного суду Мірута О.А., розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і визначити для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Іванівка Антрацитівського району Луганської області, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини - в три місяці, з дня набрання рішенням законної сили.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка разом з цивільною справою надійшла на адресу Донецького апеляційного суду 06 липня 2020 року.

Також було ним подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження в якому позивач зазначив, що справа розглянута судом першої інстанції без його участі, про наявність рішення суду йому стало відомо лише 17 червня 2020 року, з офіційного сайту судової влади. Додає, що його представник, який брав участь у судовому засіданні при постановлені рішення по даній цивільній справі не повідомив його про розгляд справи та про результат розгляду справи.

Перевіривши апеляційну скаргу, клопотання про поновлення строку апеляційного провадження, рішення суду, суд приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно п. 9 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції, що діє від 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки апеляційна скарга відповідачем подана 26 червня 2020 року, то апеляційний суд керується нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Чинний ЦПК України обмежує дискреційні повноваження апеляційного суду стосовно часу поновлення строків на оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зазначене відповідає загально визнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 361/161/13-ц відійшла від висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 у справі № 369/8537/15-ц та від 31.10.2018 у справі № 635/8219/15-ц, згідно з якими процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України при відсутності винятків, може бути поновлений і що процедура апеляційного оскарження визначається на момент ухвалення судових рішень, а не на момент подачі апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини та з 2012 року не вчиняв жодних дій щодо з`ясування стану розгляду зазначеної справи, твердження його, що він не знав про існування рішення та не отримував копію рішення через свого представника ОСОБА_4 , суд відноситься критично, оскільки ОСОБА_1 по даній справі є позивачем, але не добросовісно користувався належними йому процесуальними правами та не виконував належним чином свої процесуальні обов`язки.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Одним з основоположних аспектів верховенства права в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апелянт знав про існування цивільної справи, оскільки позивачем, від нього діяв його представник, а тому відповідно йому було відомо про ухвалення рішення суду від 19 квітня 2012 року, але протягом 8 років не поцікавився про стан відомого йому судового провадження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах Осман проти Сполученого королівства від 28.10.1998 року та Круз проти Польщі від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані".

Отже, позивачем пропущено строки, визначені ЦПК України, для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції більш ніж на 8 років та не наведено поважних та об`єктивних обставин, які перешкоджали оскаржити судове рішення в апеляційному порядку в межах цих строків.

Обставин щодо існування непереборної сили, що призвела до пропуску строку на апеляційне оскарження, позивачем в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства та фактичні обставини справи, практику Європейського суду з прав людини, апеляційний суд вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 358 ЦПК України копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження надсилається учасникам справи в порядку, визначеному статтею 272 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія апеляційної скарги залишається в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 квітня 2012 року у цивільній справі № 2/0514/631/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини.

Цивільну справу № 2/0514/631/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини, повернути до Добропільського міськрайонного суду Донецької області.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її складення безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя Донецького

апеляційного суду О.А. Мірута