Дата документу 07.07.2020 Справа № 321/120/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 321/120/20
Провадження №22-ц/807/1975/20
Головуючий в 1-й інстанції Кравченко Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2020 року, постановлену у смт Михайлівка у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Михайлівський районний відділ державної виконавчої служби південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року до суду звернулась боржник ОСОБА_1 із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа №2-167/11, виданого 19.04.2011 року Михайлівським районним судом Запорізької області за заочним рішенням від 01.03.2011 року у цивільній справі № 2-167/11. Заява мотивована тим, що заочним рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 01.03.2011 року у цивільній справі № 2-167/2011 за позовом ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Промінвестбанк» 159 761,48 грн. за кредитним договором № 12-051/02-01 від 06.04.2007 року, стягнення звернуто на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 09.10.2007 р., укладеного для забезпечення виконання кредитного договору № 12-051/02-01 від 06.04.2007 року. Заочне рішення набрало законної сили 12.03.2011 року. Михайлівський районний суд Запорізької області 19.04.2011 року видав виконавчий лист №2-167/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь 1ІАТ «Промінвестбанк» 159 761,48 грн. Стягувач ПАТ «Промінвестбанк» двічі пропустив встановлений законодавством річний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому на думку заявника виконавчий лист за заочним рішенням від 01.03.2011 року у цивільній справі № 2-167/2011 втратив силу виконавчого документу та не підлягає виконанню через органи виконавчої служби.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2020 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Михайлівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання є самостійною причиною та підставою визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 01 березня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», задоволено та стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Промінвестбанк» 159761,48 грн. за кредитним договором № 12-051/02-01 від 06.04.2007 року, зі зверненням стягнення на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 09.10.2007 року, укладеного для забезпечення виконання кредитного договору № 12-051/02-01 від 06.04.2007 року. Рішення набрало законної сили 12.03.2011 року. На підставі рішення суду видано виконавчі листи, які направлялись на адресу стягувача 19.04.2011 року.

07.10.2013 року виконавчий лист вперше надійшов для примусового виконання до Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Згідно постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження було відкрито ВП 40034758.

23.12.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану у виконавчому провадженні ВП 40034758.

25.01.2016 року виконавчий лист вдруге надійшов для примусового виконання до Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

25.01.2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

04.10.2016 року виконавчий лист втретє надійшов для примусового виконання до Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

10.03.2017 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

Заочне рішення місцевого суду від 01.03.2011 року у цивільній справі № 2-167/2011 до цього часу не виконане.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції, зазначив, що з огляду на наявність судового рішення, за яким з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість, обов`язковість виконання даного рішення, а також те, що рішення суду не виконане, не встановлено підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а задоволення вимог заявника, у даному випадку, дозволить боржнику уникнути відповідальності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

При цьому у боржника залишається право на поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання (ст. 433 ЦПК України), а тому, посилання позивача, що стягувач втратив право пред`явлення виконавчого документа до виконання є безпідставними.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 08 липня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков