БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/724/2020
Провадження № 2/497/471/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

секретаря судового засідання - Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, звернулися до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-7), та просили постановити рішення яким:

- встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є дружиною ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідним сином ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати за кожним з позивачів право власності по 1/5 частині житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членами колишнього колгоспного двору;

- визнати право власності за ОСОБА_1 :

на 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

на 3/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог позивачі стверджують, що станом на 14 квітня 1991 року вище зазначений житловий будинок за типом відносився до колгоспного двору. В ньому були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому кожному члену колгоспного двору належить по 1/5 частині житлового будинку. Але при зверненні позивачів до державного реєстратора, їм кожному було відмовлено у державній реєстрації права власності, через відсутність документів, підтверджуючих набуття заявниками права власності на вище зазначене майно, а позивачу ОСОБА_1 ще й було відмовлено приватним нотаріусом з цієї ж причини у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків.

Окрім цього ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є чоловіком та дружиною, проте в свідоцтвах про смерть їх прізвища написані по різному, а саме: в свідоцтві про смерть матері позивача - « ОСОБА_4 », а в свідоцтві про смерть батька позивача - « ОСОБА_5 ». Також сам позивач позбавлений права довести свої родинні відносини з померлим батьком через різне написання прізвищ. Через цю помилку в написанні прізвища батька позивача в свідоцтві про його смерть, він не може оформити у встановленому законом порядку факт прийняття спадщини після смерті його батьків, тому йому необхідно в судовому порядку встановити вище вказані факти.

Ухвалою від 10.06.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 15.07.2020 року о 09:00 годині.

Позивачі в підготовче засідання не прибули, про час та місце проведення судового розгляду повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства належним чином, на адресу суду надіслали заяви про розгляд справи без їх участі та про задоволення їх позовних вимог (а.с.109-111).

Представник відповідача Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області в судове засідання не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заяву про визнання позовних вимог та про розгляд справи без його участі (а.с.44, 112).

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Щодо встановлення юридичних фактів:

Конституція України гарантує право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

З точки зору права всі життєві факти, які так чи інакше зачіпають суспільні відносини поділяються на юридично значимі та юридично байдужі, з якими право не зв`язує будь-яких юридичних наслідків.

Таким чином, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі чи в силу будь-яких особливих властивостей, а в результаті визнання їх такими державою та закріплення у законі.

Так, ст.293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно положень ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Главою 6 ЦПК України врегульовано порядок розгляду судом справ про встановлення юридичних фактів.

Таким чином, дані відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами: ст.293-294, 315-319 ЦПК України, п. 10, 12 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами від 25.05.1998 року.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Пункт 1 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Разом з цим, оскільки з позовної заяви вбачається спір про право, так як встановлення даних юридичних фактів необхідно позивачу ОСОБА_1 для оформлення спадкових прав після смерті його батьків, зазначені вимоги заявлені в позовному провадженні разом з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування.

Так, судом встановлено, що « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_4 » (записи зроблені російською мовою), уклали між собою шлюб, про що Червоноармійським бюро ЗАГС 04 листопада 1950 року було складено відповідний запис № 31, та після реєстрації одруження чоловікові та дружині присвоєні прізвища на російській мові « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 » відповідно. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , яке видане 27 грудня 1950 року (а.с.22).

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане на підставі актового запису про смерть № 102 від 10 грудня 1994 року, складеного виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.20). Прізвище померлого в свідоцтві про смерть зазначено українською мовою « ОСОБА_5 ».

Також, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , яке видане на підставі актового запису про смерть № 683 від 15 жовтня 2019 року, складеного Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.21). Прізвище померлої в свідоцтві про смерть українською момою зазначено « ОСОБА_4 ».

Таким чином вбачається наявність допущеної помилки при реєстрації смерті батька позивача ОСОБА_1 в написанні його прізвища, яке не співпадає з прізвищем його дружини, матері позивача.

Судом також встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 (а.с.14) народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Червоноармійське, Болградського району, Одеської області та його прізвище ім`я та по-батькові в свідоцтві про народження серії НОМЕР_4 , виданого 10.07.1964 року Червоноармійським бюро ЗАГС Болградського району Одеської області зазначено російською мовою: « ОСОБА_1 », тоді як відомості про батька значаться також російською мовою « ОСОБА_5 », а матері « ОСОБА_4 » (а.с.23).

В паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 31.12.1996 року, прізвище, ім`я та по-батькові заявника значиться українською мовою « ОСОБА_1 » (а.с.14). Названим паспортом заявник користується і на даний час, який підтверджує особу позивача.

Відповідно до Форми 1 (Заяви про видачу паспорту) заповненої російською мовою на ім`я « ОСОБА_5 », ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.108) слідує, що він отримував паспорт в Болградському РВ УМВС України в Одеській області старого зразку колишнього СРСР серії НОМЕР_6 від 18.10.1977 року, паспорт громадянина України не отримував.

Також з Ф1 вбачається, що перебував в зареєстрованому шлюбі з гр. « ОСОБА_4 »

Згідно до Форми 1 (Заяви про видачу паспорту) заповненої російською мовою на ім`я « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.107) слідує, що вона отримувала паспорт в Болградському РВ УМВС України в Одеській області старого зразку колишнього СРСР серії НОМЕР_7 від 25.01.1978 року, який у подальшому змінила на паспорт громадянки України серії НОМЕР_8 від 14.01.1997 року.

В графі відомості про сімейний стан значиться, що одружена, чоловік « ОСОБА_5 », 1929 року народження, шлюбу зареєстровано в с.Червоноармійське

04.11.1950 року. В Ф1 на ім`я позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зазначені наступні відомості про батьків: « ОСОБА_5 , ОСОБА_4 » російською мовою. Місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.106).

Позивачу було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 від 31.12.1996 року, яким позивач користується і на даний час, та в якому зазначено його ім`я: ОСОБА_1 (а.с.14-15).

Згідно наданих копій особового рахунку на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за період з 1991 року по 2020 рік вбачається, що за цією адресою проживала родина ОСОБА_4 , до складу якої входили (відомості зазначені російською мовою): муж ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , жена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , сын ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , невестка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , внучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , внучка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (а.с.45-51).

Окрім цього суд вважає за необхідне зазначити щодо імені матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Так, згідно Словника власних імен під редакцією Левченко С.П. , Скрипник Л.Г. , Дзятківської Н.П. , видавництво «Наукова думка», Київ, 1967, російською мовою ім`я « ОСОБА_4 » перекладається на українську мову як « ОСОБА_4 » (а.с.52-57). Тобто це одне і теж ім`я.

Таким чином вбачається наявність допущеної помилки при реєстрації смерті батька позивача ОСОБА_1 , а саме в написанні його прізвища.

Досліджені документи, є безумовним доказом того, що в свідоцтві про смерть батька позивача ОСОБА_1 , виданого виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області, невірно зазначено правопис прізвища померлого, так як прізвище « ОСОБА_4 » з російської мови на українську перекладається як « ОСОБА_4 », а відтак суд вважає встановленим факт того, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_5 , а позивач ОСОБА_1 доводиться йому рідним сином.

Щодо визнання права власності:

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_15 , його дружина - ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_16 , його син - ОСОБА_1 , дружина сина - ОСОБА_2 та його онука - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 130, виданою 15.01.2020 року Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.31).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст.123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

В силу зазначених вимог, позивачі та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору, а саме по 1/5 частині.

Судовим розглядом встановлено, що позивачі мали намір зареєструвати право власності на свої частки зазначеного домоволодіння, але державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовила позивачам у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачами права власності на частки житлового будинку за названою адресою (а.с.34, 35,36).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703.

Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстарцію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40).

Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги;

2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За період з 1991 року по теперішній час рішення Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння не приймалося.

За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі та померлі особи - батьки позивача будучи власниками кожний окремо 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 , не можуть зареєструвати (а померлі не змогли реалізувати за час свого життя і зареєструвати) право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників, що підлягають захисту в судовому порядку.

А відтак вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню.

Надалі судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується актовим записом про смерть № 102, складеним 10.12.1994 року виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.20).

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить: 1/5 частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Кубейської сільської ради Одеської області № 130 від 15.01.2020 року на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_15 , в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_4 , та його син - ОСОБА_1 , що встановлювалося судом вище (а.с.31).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 26.05.2020 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтаревим В.В. було заведено спадкову справу № 29-2020 до майна померлого ОСОБА_5 (а.с.90-104). Окрім ОСОБА_1 ніхто зі спадкоємців ОСОБА_5 не звертався до нотаріуса.

Спадщина відкрилася в момент смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 році, тобто в період чинності ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини

Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Таким чином, суд врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , проживаючи разом із спадкодавцем ОСОБА_5 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час його смерті (а.с.31), фактично прийняли спадщину та вступили в управління спадковим майном.

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст.524 ЦК УРСР).

Згідно зі ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Таким чином, дружина та син померлого, є такими, що прийняли спадщину після смерті свого чоловіка (батька), і успадкували кожний по 1/10 частині вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому.

Тобто вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 1/10 частину житлового будинку після смерті батька знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим на підставі актового запису про смерть №683 від 15.10.2019 року, складеним Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.21).

Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, до складу якої входить: частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 1/5 частина - яка їй належала як члену колгоспного двору та 1/10 частина - яку вона успадкувала після смерті чоловіка, тому загальна частка склала - 3/10.

Згідно довідки Кубейської сільської ради Одеської області № 130 від 15.01.2020 року на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_16 , в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований та проживав її син - ОСОБА_1 , що також встановлювалося судом вище (а.с.31).

При житті ОСОБА_4 склала заповіт від 09.02.2011 року, посвідчений секретарем Червоноармійської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 31, відповідно до якого заповіла все своє майно своєму синові - ОСОБА_1 . Цей заповіт не змінено на не скасовано (а.с.66).

З досліджених матеріалів спадкової справи № 2-2020, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу щодо майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_16 (а.с.59-89) слідує, що з заявою про прийняття спадщини за заповітом після її смерті звернувся ІНФОРМАЦІЯ_17 рідний син спадкодавця ОСОБА_1 (а.с.60), який також на деяке майно вже отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.87).

Разом з цим, нотаріус відмовив позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_16 , а саме на 3/10 частини домоволодіння в зв`язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документу на житловий будинок (а.с.32).

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Частиною 1 ст.1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно доч.1,ч.3,ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, син померлої - позивач по справі, вважається такими, що прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері, і успадкували 3/10 частини вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому.

Тобто вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на 3/10 частини житлового будинку після смерті матері знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно зі ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України.

При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що в цілому вимоги позивачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.12 Закону України «Про власність», ст.ст.120, 123, 524, 526, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст.182, 328, 216-1218, 1221, 1223, 1233, 1268-1270, 1297 ЦК України, ст.ст.4, 5, 10, 13, 81-83, 200, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Кубей Болградського району Одеської області, є дружиною ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в с.Червоноармійське Болградського району Одеської області.

Встановити юридичний факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Червоноармійське Болградського району Одеської області є рідним сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в с.Червоноармійське Болградського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем с.Червоноармійське Болградського району Одеської області, паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 31 грудня 1996 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , право власності:

- на 1/5 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору;

- на 1/10 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- на 3/10 частини житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , уродженкою с.Червоноармійське Болградського району Одеської області, паспорт серії НОМЕР_10 , виданий 10 грудня 1996 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_11 , право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_19 , уродженкою с.Червоноармійське Болградського району Одеської області, паспорт серії НОМЕР_12 , виданий 29 вересня 2004 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_13 , право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п.3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо … апеляційного оскарження, … продовжуються на строк дії такого карантину".

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя С.В.Кодінцева