Справа №636/4581/19
Провадження №2/636/452/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю представників позивача Рябової С .П. , Шахової О.І. , представника відповідача - адвоката Лисенка А.О., відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представників третьої особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , секретарів судового засідання Шилової І.В., Гуслєвої М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради, про виселення з предмету іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з даним позовом, уточненим 27.11.2019 року, в якому просив виселити відповідачів з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.09.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», найменування якого було змінене на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , як позичальником, укладений Договір про іпотечний кредит за №2114, за яким позичальник отримав кредит у сумі 1 360 000,00 грн. із сплатою 14,5 % річних, на строк 30 років, з терміном остаточного погашення не пізніше 20.09.2037 року на придбання домоволодіння з надвірними будівлями за договором купівлі-продажу від 20.09.2007 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між AT «Ощадбанк» та ОСОБА_4 укладено Іпотечний договір за №2696 від 21.09.2007 року, посвідчений 21.09.2007 року приватним нотаріусом Чугуївського міської нотаріального округу Харківської області Царьовим Д.М., зареєстрований в реєстрі за №2319, за яким в іпотеку передано домоволодіння АДРЕСА_2 . Право власності на предмет іпотеки підтверджується Договорам купівлі-продажу ви 20.09.2007 року, зареєстрованим в реєстрі №2304 та посвідченим приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Царьовим Д.М. Як вбачається з викладеного вище, домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , придбано позичальником ОСОБА_4 за рахунок кредиту, отриманого нею у AT «Ощадбанк», і вказаний кредит забезпечений іпотекою придбаного домоволодіння. Таким чином, ОСОБА_4 набула у власність вказане домоволодіння та покращила свої житлові умови за рахунок кредитних коштів позивача, а не за власні кошти.

У зв`язку з порушенням відповідачем умов Кредитного та Іпотечного договорів, що полягає у несвоєчасному та в неповному обсязі поверненні суми кредитних коштів, сплати нарахованих процентів по ньому, позивач був змушений звернутися до Чугуївського міського суду Харківської області з метою примусового стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 31.07.2012 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області звернено стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 719.1 кв.м., яке належить ОСОБА_4 на праві власності для погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит від 21.09.2007 року в розмірі 1 476 581 грн. 55 коп. На теперішній час рішення Чугуївського міського суду Харківської області не виконане, за ОСОБА_4 продовжує обліковуватись прострочена заборгованість за Кредитним договором, яка станом на теперішній час не погашена. Під час примусового виконання приватним виконавцем Бабенко Д.А. виконавчого листа по справі №2036/2-1258/11, виданого Чугуївським міським судом Харківської області, позивачу стало відомо, що в Предметі іпотеки проживають і зареєстровані: ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_4 . Але, попередньої згоди на реєстрацію чи користування житловим будинком іншими особами за адресою місцезнаходження Предмета іпотеки відповідно до умов п.п. 3.3.2, 3.3.6., 3.3.10. Іпотечного договору, позивач не надавав, та й ОСОБА_4 за ним не зверталась. Враховуючи умови договору, реєстрація будь-яких осіб, в тому числі малолітніх, за місцезнаходженням Предмета іпотеки без попереднього письмового повідомлення та узгодження з Іпотекодержателем - АТ «Ощадбанк» є неправомірною та такою, що порушує положення чинного законодавства, умови укладеного Іпотечного договору та негативно впливає на законні права та інтереси АТ «Ощадбанк» під час проведення виконавчих дій з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Також позивач вважає, що реєстрація відповідачів в предметі іпотеки після укладення договору іпотеки без отримання на це згоди позивача дає підстави позивачу стверджувати, що така реєстрація відбулась з метою перешкоджання праву позивача на звернення стягнення на домоволодіння, що є предметом іпотеки, та уникнення таким чином ОСОБА_4 від виконання зобов`язань за Кредитним договором.

На виконання приписів чинного законодавства та умов укладеного Іпотечного договору позивачем на адресу: АДРЕСА_1 , тобто за адресою предмета іпотеки, було направлено листи відповідачам, що містять вимоги про звільнення Предмета іпотеки протягом 1 місяця з дня отримання такої вимоги, однак, листи повернені на адресу Банку без отримання, за закінчення терміну зберігання. Після спливу 1 місяця з дня повернення вищевказаних листів-вимог відповідачі житловий будинок, що є предметом іпотеки, не звільнили та не знялися з реєстрації, чим порушили ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України та ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, через невиконання вимог позивача щодо виселення з предмету іпотеки в добровільному порядку у позивача виникло право звернутися до суду з позовом про примусове виселення.

Не погоджуючись в позовом, представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Лисенко А.О. подав відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що дійсно 31.07.2012 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області звернено стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 719,1 кв.м., яке належить ОСОБА_4 на праві власності. Станом на 17.12.2019 року рішення суду не виконане, тобто позивач не звернув стягнення на предмет іпотеки, не дивлячись на таке рішення суду. Отже, на сьогоднішній день ОСОБА_4 є власником зазначеного будинку, якій належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Абзац другий ст. 40 Закону України «Про іпотеку» регламентує обов`язковість письмової вимоги до осіб, що мешкають в житловому будинку про звільнення останнього. Позивачем долучено до матеріалів справи Вимогу про звільнення житлового приміщення від 12.08.2019 року №118.20-11/969, але не надано підтверджень щодо надсилання даної вимоги відповідачам, а найголовніше - отримання відповідачами такої вимоги. Долучений лист-вимога не є належним підтвердженням надіслання такої вимоги відповідачам. Такі дії позбавляють відповідачів на досудове врегулювання спору. Як вбачається з додатків до позовної заяві, наявні копії поштових конвертів, з написом «по ист.ср.хр.», що дає підстави вважати, що вищенаведені вимоги до відповідачів були невручені через сплив строків зберігання на відділенні ПАТ «Укрпошта». Даний факт жодним чином не підтверджує вручення Вимоги позивача що не відповідає вимогам законодавства та за певних обставин фактично унеможливлює розгляд судами справ, у яких передбачено виклик сторін, без порушення вимог цивільного процесуального законодавства.

Щодо виселення із одночасним наданням іншого жилого приміщення. Позивач у своїй заяві зазначає, що виселення має відбутись без надання іншого постійного жилого приміщення, оскільки нібито домоволодіння, з якого мають бути виселені відповідачі був придбаний за рахунок кредиту. Але в той же час, як вбачається з кредитного договору, під забезпечення домоволодіння позивачем було надано кредит у сумі 1 360 000 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року №2304 та доповнення до нього від 21.09.2007 року, посвідчених приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Царьовим Д.М., вищенаведене домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане за 1 900 000 грн., частину з яких, а саме 540 000 грн. було сплачено відповідачем ОСОБА_4 особисто ще до підписання договору купівлі-продажу, а 1 360 000 грн. ОСОБА_4 повинна була розрахуватись впродовж двох банківських днів. Саме на таку суму, як зазначає позивач у своїй заяві, і було укладено кредитний договір від 21.09.2007 року. Отже, придбання будинку відбувалось лише частково за кредитні кошти.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

У разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та у ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки. Як вбачається з умов іпотечного договору №2696 від 21.09.2007 року, розділом 6, зокрема, п. 6.6. було передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення в позасудовому порядку, а також описано процедуру звернення стягнення. Натомість, іпотекодержатель не дотримався процедури, встановленої договором, отримавши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені, а отже правові підстави задоволення позовної заяви про виселення відсутні, а з таким позовом повинен звертатись вже новий власник домоволодіння після оформлення права власності на нього.

Щодо порушення прав відповідача ОСОБА_9 та реєстрації інших осіб без згоди іпотекодержателя. Відповідно до зразка заяви про зняття з реєстрації місця проживання, при написанні такої заяви до компетентного органу, законний представник неповнолітньої дитини повинен зазначити адресу майбутнього місця проживання або адресу місцезнаходження. ОСОБА_4 не має у власності нерухомості, де можна було б проживати із дитиною та зареєструвати її місцезнаходження. Такі обставини суперечать системі заходів щодо охорони дитинства, що включає в собі, серед іншого, забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Це закріплено в ст. 4 Закону України «Про охорону дитинства». За умови виселення ОСОБА_4 разом з ОСОБА_9 права останньої будуть порушені, відповідно до вищезазначених норм діючого законодавства. Необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов`язком батьків або їх законних представників. Крім того, в іпотечному договорі відсутнє застереження щодо неможливості реєстрації малолітніх дітей без згоди іпотекодержателя.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив представника ОСОБА_4 , в якій позивач наполягав на виселенні відповідачів з іпотечного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, оскільки АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» вважає, що доводи зазначені у відзиві на позовну заяву про виселення громадян з предмету іпотеки є незаконними та необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Щодо твердження, що відповідачам не було належним чином вручено вимогу про звільнення житлового приміщення. Відповідно до п. 3.3.11 Іпотечного договору №2696, АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк», на адресу: Харківська область, м. Чугуїв, вул. Кочетокська, буд. 12, направлено листи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_4 - №118.20-11/968 від 12.08.2019 р; ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 - №118.20-11/970 від 12.08.2019 р.; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - №118.20-11/972 від 12.08.2019 р.; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - №118.20-11/971 від 12.08.2019 р.; ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_5 - № 118.20-11/969 від 12.08.2019 р., про звільнення предмету іпотеки та зняття з реєстраційного обліку з предмету іпотеки протягом 1 місяця з дня отримання такої вимоги. Цінні листи були направлені засобами поштового зв`язку 13.08.2019 року, що підтверджується описом цінного листа з печаткою та підписом працівника поштового зв`язку, квитанцією та накладною. Зазначені цінні листи були повернуті на адресу Банку установою поштового зв`язку з зазначенням причини повернення «у зв`язку із закінчення терміну зберігання». Згідно з наданої довідки приватного виконавця Бабенка Д.А., в провадженні якого перебуває рішення Чугуївського міського суду Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки від 31.07.2012 року, вимога про звільнення та зняття з реєстрації за адресою предмета іпотеки, відповідачами не виконано. Крім того, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Щодо того, що відповідачі мають бути виселені одночасно із надання іншого житла, оскільки домоволодіння придбане відповідачем частково за кредитні кошти. За змістом норм Закону України «Про іпотеку» та ЖК Української PCP, особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно договору купівлі-продажу та доповнення до договору купівлі-продажу від 21.09.2007 року ОСОБА_4 придбала домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , за 1 900 000 грн., з яких 1 360 000 грн. - кредитні кошти. 21.09.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладений договір про іпотечний кредит №2114, за умовами якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 1 360 000 грн. з цільовим призначенням - на придбання домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_3 . Також, 21.09.2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено Іпотечний договір №2696, посвідчений 21.09.2007 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Царьовим Д.М. за №2318, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку кредитору нерухоме майно - домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Отже, з цього вбачається, що домоволодіння з надвірними будівлями придбане позичальником ОСОБА_4 за рахунок кредиту, що забезпечений іпотекою придбаного домоволодіння. ОСОБА_4 набула у власність вказаний житловий будинок та покращила свої житлові умови за рахунок кредитних коштів. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 31.07.2012 року звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором іпотечного кредиту №2114 від 21.09.2007 року у розмірі 1 476 581,55 грн., шляхом надання ПАТ «Державний ощадний банк України» права на продаж предмета іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, на умовах та в порядку, викладеному в Законі України «Про іпотеку». Доводи зазначені у відзиві на позовну заяву щодо того, що відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP неможливо виселити осіб без надання іншого жилого приміщення, у разі якщо в іпотеку передане житло, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів, на думку позивача, є безпідставними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що іпотечне житло було придбане за іпотечні кошти, а тому правильним є висновок про виселення відповідачів без надання іншого житла.

Щодо твердження про виселення відповідача ОСОБА_9 призведе до порушення прав дитини, порушення Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року. Так, попередньої згоди на реєстрацію інших осіб за адресою місцезнаходження предмета іпотеки та на користування іншими особами приміщенням, що є предметом іпотеки, відповідно до умов п.п. 3.3.1, 3.3.11 Іпотечного договору, ОСОБА_4 від Банку не отримувала. Згідно із наявною інформацією ОСОБА_9 була зареєстрована за адресою предмета іпотеки після укладення Іпотечного договору та без дозволу Банку, за яким ОСОБА_4 не зверталася, чим було порушено умови укладеного договору та приписи чинного законодавства. Враховуючи викладене вище, реєстрація будь-яких осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх за місцезнаходженням Предмета іпотеки без попереднього письмового повідомлення та узгодження з Іпотекодержателем AT «Ощадбанк» є неправомірною та такою, що порушує положення чинного законодавства, умови укладеного Іпотечного договору та негативно впливає на законні права та інтереси AT «Ощадбанк».

Ознайомившись з відповіддю на відзив АТ «Ощадбанк» представник відповідача - адвокат Лисенко А.О. надав суду заперечення на позов, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі в зв`язку із відсутністю на те правових підстав, а саме:

Стаття 40 Закону України "Про іпотеку" встановлює обов`язкове позасудове врегулювання даного спору щодо примусового виселення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, що дає змогу добровільного виселення мешканців. І лише в разі, якщо мешканці не звільняють добровільно житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач посилається на те, що така письмова вимога звільнити житловий будинок надсилалась 13.08.2019 року відповідачам, але дані цінні листи з описом вкладення були повернуті Банку з зазначенням "у зв`язку з закінченням терміну зберігання". Дані аргументи Банку не дозволяють дійти висновку, що повернення листа з письмовою вимогою про виселення з вказівкою причини повернення: «у зв`язку з закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Повернення із вказаної причини не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її незнаходження за адресою, відомою Банку. При цьому є підстави вважати, що Банк не дотримався положень Закону України "Про іпотеку" та положень Житлового Кодексу щодо належного повідомлення мешканців житла про необхідність звільнення житлового будинку, не забезпечив можливості реалізувати надану їм законом можливість добровільного виселення. Таким чином, Банк, проігнорувавши обов`язкове досудове врегулювання спору, звернувся одразу до суду, чим порушив норми законодавства. Крім того, адвокат звертає увагу, що ані Закон про поштовий зв`язок, ані Правила не передбачають для судових повідомлень, направлених рекомендованим листом, довідки із зазначенням причини повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання», яка засвідчується підписом працівника поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля. Вказаний висновок міститься в окремій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року по справі №761/15565/16-ц, в якій вказано на системну проблему невиконання співробітниками АТ "Укрпошта" функціональних обов`язків належним чином та звернено увагу АТ «Укрпошта» на необхідність усунення зазначених в окремій ухвалі виявлених судом недоліків в діяльності цього товариства та запобігання їх повторенню у майбутньому.

Щодо виселення з одночасним наданням іншого житлового приміщення, оскільки домоволодіння лише частково придбано за кредитні кошти. За змістом ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини 2 ст.109 ЖК Української PCP постійне житло вказується в рішенні суду. Верховний Суд України у постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч. 2 ст. 40 Закону №898-ІУ та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-ІУ, так і норма статті 109 ЖК УРСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц.

У відзиві на позовну заяву АТ "Ощадбанк" вже зазначалось, що спірний житловий будинок був лише частково придбаний за кредитні кошті. Як вбачається з кредитного договору, під забезпечення домоволодіння позивачем було надано кредит у сумі 1 360 000 грн. В той же час, відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року №2304 та доповнення до нього від 21.09.2007 року, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , придбане за 1 900 000 грн., частину з яких, а саме 540 000 грн. сплачено відповідачем-1 особисто ще до підписання договору купівлі-продажу, а 1 360 000 грн. відповідач-1 повинна була розрахуватись впродовж двох банківських днів. Саме на таку суму, було укладено кредитний договір від 21.09.2007 року. Походження коштів, що є різницею між вартістю житлового будинку у розмірі 540 000 грн., не має значення для того, щоб встановити, що житловий будинок придбано не повністю за кредитні кошти, надані відповідачу-1 на підставі договору про іпотечний кредит. Таким чином, вважати вказаний житловий будинок придбаним повністю за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно і виселенню з даного будинку без надання відповідачам іншого житлового приміщення вони не підлягають. Адвокат Лисенко А.О. звертає увагу, що даний факт не було спростовано позивачем. До подібного правового висновку дійшов також Касаційний цивільний суд у Постанові від 01.08.2019 року у справі № 725/5032/18.

Щодо порушення прав дитини у зв`язку з можливим примусовим виселенням, адвокат зазначає наступне. Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12.12.1995 року. Як зазначено у ст. 7 Конвенції, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження, і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч. 3 ст. 27 Конвенції). Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Як зазначено у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Не можна залишати поза увагою той факт, що у разі задоволення позову про виселення відповідачів з житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення, відповідач-5, в інтересах якої діє її мати відповідач-1, може залишитися безпритульною, оскільки вона, в силу свого віку, не має власних засобів існування, а іншого житла у власності її батьки не мають. Крім того, відповідач-1 наразі є матір`ю, що сама виховує дитину - відповідача-5, її доходу вистачає на забезпечення базових потреб сім`ї, а тому виселення із зазначеного домоволодіння призведе до погіршення матеріального становища сім`ї. Тому, є обґрунтовані сумніви в тому, що дитині буде надане рівноцінне житло при втраті права на користування зазначеною квартирою. Адвокат наголошує на тому, що задовольняючи позов АТ "Ощадбанк", суд, не визначившись із новим місцем реєстрації малолітньої дитини, залишить останню, по суті, бездомною особою.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини і факти, викладені в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 категорично заперечували проти позову, оскільки вважають його неправомірним та таким, що порушує права відповідачів і суперечить вимогам чинного законодавства.

Адвокат Лисенко А.О. наголосив на тому, що по-перше, вимога про виселення не вручена банком належним чином, по-друге, виселення можливе лише з наданням іншого приміщення, по-третє, виселення порушить права дитини.

ОСОБА_4 заперечуючи проти позову зазначила, що у ОСОБА_11 є батько, однак він мешкає окремо і не допомагає їм, вона проживає разом з дитиною у спірному будинку та іншого житла в них немає, тому позбавлення їх житла буде порушувати права дитини.

ОСОБА_6 пояснила в суді, що будинок лише частково придбаний за кредитні кошти, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

ОСОБА_5 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники Служби у справах дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 категорично заперечували проти виселення та зняття з реєстрації неповнолітньої дитини, що стосується інших повнолітніх відповідачів - просили вирішити це питання на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено:

21.09.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Харківського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено Договір про іпотечний кредит №2114, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 1 360 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,5% річних строком на 30 років з терміном остаточного погашення кредиту 20.09.2037 року на придбання домоволодіння з надвірними будівлями за договором купівлі-продажу від 20.09.2007 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-10).

В забезпечення виконання умов Договору про іпотечний кредит №2114 від 21.09.2007 року, між сторонами 21.09.2007 року укладено Іпотечний договір №2696 (а.с.11-16).

За умовами Іпотечного договору №2696 від 21.09.2007 року ОСОБА_4 зобов`язалась повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 1 360 000,00 грн. до 20.09.2037 року шляхом здійснення щомісячних платежів у строки та на умовах, зазначених у Договорі про іпотечний кредит; сплатити іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 14,5% річних, комісійні винагороди, штрафні санкції, збитки та витрати, понесені у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та інші витрати, передбачені договором.

Предметом іпотеки за вказаними вище договорами є нерухоме майно - домоволодіння з надвірними будівлями, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке підтверджується Договором купівлі-продажу від 20.09.2007 року, зареєстрованим за №2304 та посвідченим приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Царьовим Д.М. (а.с.112-113).

Відповідно до умов Договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року, ОСОБА_12 передав у власність ОСОБА_4 домоволодіння з надвірними будівлями, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В договорі міститься примітка, що земельна ділянка передана у власність та постійне користування ОСОБА_13 рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради. Продаж домоволодіння вчинений на 1 621 300,00 грн.

Згідно Доповнення до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.09.2007 року, п. 2 Договору викладений в наступній редакції: «Цей продаж вчинено з 1 900 000,00 грн., 540 000,00 грн. з яких ОСОБА_12 отримав від ОСОБА_4 ще до підписання цього договору, а сумою 1 360 000,00 грн., що залишилась ОСОБА_4 зобов`язується розрахуватися протягом двох банківських днів з дня підписання цього договору.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 31.07.2012 року позов Чугуївського міжрайонного прокурора Харківської області в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_12 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №2696 від 21.09.2007 року, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , з усіма АДРЕСА_4 його приналежностями, що є власністю Іпотекодавця та розташоване АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності, на користь ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії - Харківське обласне управління, для погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит №2114 від 21.09.2007 року у розмірі 1 476 581,55 грн., з яких: прострочена заборгованість по погашенню кредиту - 1 315 145,15 грн; прострочена заборгованість по відсоткам 161 436,40 грн, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.17-19).

Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради №0310-43/581 від 15.11.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, зареєстроване місце проживання: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.82).

На ім`я зареєстрованих в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 осіб АТ «Державний ощадний банк України» направило 12.08.2019 року рекомендованими повідомленнями Вимоги про звільнення житлового приміщення. Однак, вищезазначені рекомендовані листи не отримані адресатами та повернулись за спливом строку зберігання. Вимога залишилась без виконання. (а.с.21-35,61-65).

Відповідно до рішення Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 28.01.2020 року №2/4, виселення та зняття з реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_9 є недоцільним. Комісією встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_14 є батьками малолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зі слів ОСОБА_4 , шлюб між нею та ОСОБА_14 не розірвано, але вони однією сім`єю не проживають. ОСОБА_14 участі у житті родини не бере. Домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20.09.2007 року №2304, є предметом іпотеки (договір про іпотечний кредит від 21.09.2007 року №2114). За довідкою від 27.01.2020 року №0310-38/403 відділу реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради, за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітня ОСОБА_9 Одноповерховий будинок зі всіма зручностями складається з 5-х кімнат. Для проживання малолітньої ОСОБА_9 створені добрі умови, які відповідають її інтересам та потребам, що підтверджує акт обстежень проживання родини ОСОБА_15 від 14.01.2020 року. Іншого житла ОСОБА_4 та її малолітня донька ОСОБА_9 не мають. Враховуючи вищевикладене, діючи в інтересах дитини, керуючись ст. 19 Сімейного кодексу України, ст. 71 Цивільного кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу Української PCP, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Постановою Кабінету Міністрів України №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», комісія з питань захисту прав дитини виконавчого Чугуївської міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_9 та залишає за собою контроль за виконанням цього рішення (а.с.187).

Аналогічний висновок міститься у рішенні виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 14.02.2020 року №35 (а.с.188).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц .

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Так зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 (провадження № 61-13955св19).

Крім того вище зазначене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, які згідно зі ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

Судом встановлено, що предмет іпотеки не був в повному обсязі придбаний за рахунок кредитних коштів. Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_4 та її представника щодо придбання нерухомого майна - предмета іпотеки, частково за кредитні кошти, адже вартість предмета іпотеки (1 900 000 грн.) перевищує суму кредитних коштів, отриманих відповідачем ОСОБА_4 від позивача (1 360 000 грн.). Суд констатує, що на придбання житлового будинку відповідач витратила 540 000 грн. власних коштів.

Отже, встановивши, що предмет іпотеки - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , частково було набуте іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Проте, звернувшись до суду з вимогою про виселення відповідачів з домоволодіння, на яке було звернено стягнення як на предмет іпотеки, позивач не зазначив іншого жилого приміщення, яке необхідно надати відповідачам для постійного проживання.

Згідно з ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

АТ «Державний ощадний банк України» надало суду копії вимог до відповідачів, направлені рекомендованими повідомленнями, про виселення з будинку протягом одного місяця з моменту отримання вимоги. Але докази вручення цих вимог відповідачам в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, як було зазначено вище, у спірному домоволодінні зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_9 , 2011 року народження. Малолітня дитина мешкає у спірному будинку з народження і має істотний зв`язок із житлом. Для дитини цей будинок є звичайним середовищем, де є все необхідне для її гармонійного розвитку, виховання та проживання. Таким чином, виселення суперечить правам та інтересам малолітньої дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження її права на житло.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, приходить до висновку, що позов про виселення відповідачів з предмету іпотеки, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні уточненого позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради, про виселення з предмету іпотеки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуюча: