ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3296/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 , тертя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі по тесту - Позивач, ОСОБА_4 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - Відповідач-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач-2, ОСОБА_2 ), ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_6 (далі по тексту - Відповідач-3, ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_6 ). про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до ордеру № 02197 серії Б від 28.02.1994, виданого Залізничною районною державною адміністрацією в м.Києві ОСОБА_7 Миколі Григоровичу (наймач) на сім`ю з чотирьох осіб була надана в користування квартира АДРЕСА_1 . До складу сім`ї наймача входили: син - ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_4 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 2-3685 від 24.12.1999 у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , 3-я особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК виділено у користування ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 ізольовані кімнати площею 17,85 кв.м. кожна в квартирі АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_11 ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. 26.01.2000 ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_4 отримано свідоцтво про право власності на 68/100 квартири. Зазначає, що в квартирі без згоди інших наймачів зареєстрована дружина наймача ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , сина ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 З 2012 року і до моменту його смерті ОСОБА_11 проживав разом із дружиною - ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_2 . Посилається на те, що 07.08.2018 між позивачем та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО України «Укрвійськбуд» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території, відповідно до умов якого вона сплачує за надані послуги, виходячи із загальної площі квартири. З червня 2018 року також сплачує в повному обсязі інші комунальні послуги. Зазначає, що батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно акту від 20.03.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не проживають у спірній квартирі з 2015 року по дату складання акту. З огляду на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2015 року без поважних причин просила суд визнати їх такими, що втратили право користування даним жилим приміщенням.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.07.2019 відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

У відзивах на позов відповідачі, заперечуючи проти позову пояснили, що 24.12.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було укладено шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.1999 ОСОБА_11 виділено у користування ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. 15.01.2000 ОСОБА_11 прописав свою дружину та її доньку ОСОБА_2 на свою житлову площу. ОСОБА_1 зазначила, що іншого житла, крім кв. АДРЕСА_1 у неї не має. Коли вона намагається потрапити до своєї кімнати позивач влаштовує скандал, тому вона часто їздить на дачу, де і перебуває довгий час. Крім того, несе витрати з утримання будинку та прибудинкової території. Щодо реєстрації дитини, ОСОБА_5 зазначили, що дитина зареєстрована за місцем реєстрації його матері - ОСОБА_2 , а тому згода позивача для реєстрації дитини не потрібна.

15.10.2019 на адресу суду надійшла відповідь, в якому позивач зазначила, що у неї не має конфлікту з відповідачем, жодних перешкод у користуванні житлом вона не чинить, однак вважає, що відповідач втратив інтерес до квартири, оскільки нею не користується, особистих речей в квартирі не має, не здійснює оплату комунальних послуг та платежів, крім того, погодилася на переоформлення особового рахунку та проживає в іншому місці.

Ухвалою суду від 29.01.2020 закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання, призначене на 06.07.2020 позивач не з`явилася, представник позивача направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на наявність карантинних заходів.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти відкладення розгляду справи заперечували. В судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права, зокрема, на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи, що сторонами відповідних клопотань не заявлено, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення відповідачів, представника відповідачів, дослідивши матеріли справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була надана для проживання ОСОБА_11 та його сім`ї, яка складалася з: сина - ОСОБА_13 , доньки - ОСОБА_9 , доньки - ОСОБА_4 , що підтверджується ордером № 02197 від 28 лютого1994 року, виданого Залізничною районною державною адміністрацією м. Києві.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.1999 року у справі № 2-3685 у справі за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , третя особа: філія ДП «Укрвійськбуд» 135 завод ЗВК про зміну договору найму жилого приміщення, виділено у користування ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 ізольовані кімнати площею 17,85 кв.м. кожна в квартирі АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_11 ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано філію ДА «Укрвійськбуд» 135 завод ЗБК укласти з ОСОБА_8 окремий договір найму на ізольовані дві кімнати жилою площею 17,85 кв.м. кожна, а з ОСОБА_11 укласти окремий договір найму на ізольовану кімнату площею 17,95 кв.м.

26.01.2000 року ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_4 отримано свідоцтво про право власності на 68/100 квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

07.08.2018 між ОСОБА_4 та філією «135 Домобудівельний комбінат» ДП МО «Укрвійськбуд» укладено договір № 37-17-1/2018 про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинковій території.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що з 2012 року і до моменту смерті наймача він проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Відповідно до акту від 20.03.2019 року, складеного мешканцями квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_15 та мешканцем квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_16 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_6 з 2015 по теперішній час.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЖК УРСР, тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.

В розумінні ст.71 ЖК УРСР, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування слід встановити, що особа не проживає в жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, що цій особі перешкоди в користуванні житлом ніхто не чинив і така особа не цікавилася житлом, і не несла витрати з утримання житла за себе.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України)

Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживають періодично у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, посилалася на те, що позивач чинить їм перешкоди у користуванні житлом, замінила замки на дверях квартири та змінила код сигналізації.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач використала своє право на приватизацію житла та отримала у спірній квартирі право власності разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 на 68/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Натомість в судовому засіданні відповідачі зазначили, що ОСОБА_11 прописав позивача на свою житлову площу, тому що ОСОБА_1 та її чоловік здійснювали оплату комунальних послуг на пільгових умовах.

В той же час, суд не може погодитись з такими підставам позову, оскільки вони суперечать закріпленим в Конституції України положенням щодо права особи на житло. Так, Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Однією з підстав виникнення суб`єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім`ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України).

Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)».

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням немає.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, стороною позивача в судовому засіданні не було надано належних доказів того, що відповідач якимось-чином відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги по утриманню квартири АДРЕСА_1 , не цікавиться житлом. Натомість, самі відповідачі в судовому засіданні зазначили, що вони здійснюють оплату за житлово-комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій, крім того зазначили, що періодично проживали у квартирі, до того як позивач замінила замки у квартиру.

Крім того, позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення прав позивача на окрему ізольовану кімнату в квартирі АДРЕСА_1 , яка була виділена у користування ОСОБА_11 .

Також, суд критично ставиться до акту про непроживання від 20.03.2019, оскільки начальником ЖКГ-1 були лише засвідчені підписи сусідів зі слів яких і було складено даний акт. Жодних дій щодо перевірки факту не проживання відповідачів у спірній квартирі, здійснено не було, відомості, викладені сусідами перевірені не були.

У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, судом не вбачається підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 71, 78 ЖК УРСР, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 158, 206, 259, 263-265, 268, 273, 274-279 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.07.2020.

Суддя Лужецька О.Р.