ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

14 липня 2020 року

м. Харків

справа № 243/9194/17

провадження № 22-ц/818/2633/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в Харківській області,

третя особа - Головне Управління національної поліції в Донецькій області,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року в складі судді Бугера О.В.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, припинення права власності, скасування запису про реєстрацію автомобіля, визнання права власності та витребування рухомого майна від добросовісного набувача.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_1 було придбано автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 . Восени 2014 року ОСОБА_5 незаконно заволодів його транспортним засобом. Вказаний факт зареєстрований в ЄРДР за № 0001443 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 289 КК України. Досудове розслідування проводиться СУ ГУНП в Донецькій області, він має статус потерпілого. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що 29 травня 2015 року право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку, було присвоєно номер автомобіля НОМЕР_4 . Купівля-продаж проведена на підставі підробленої довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_6 21 липня 2015 року право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку.

Вважає, що укладений договір є таким, що порушує публічний порядок. Автомобіль було викрадено, відчуження транспортного засобу було здійснено на підставі підроблених документів всупереч вимогам статей 321, 328 ЦК України, чим порушено його право власності. Він як власник має право витребувати майно, що було відчужено внаслідок скоєння злочину, автомобіль підлягає поверненню йому зі скасуванням права власності ОСОБА_2 та реєстрації права власності на автомобіль за ним.

Оскільки ОСОБА_2 оспорює його право власності, про що свідчать її звернення до органу досудового розслідування, ОСОБА_1 просив відшкодувати шкоду, завдану злочином, шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на спірний автомобіль; зобов`язати ВРЕВ - 3 м. Харкова Харківської області скасувати реєстрацію права власності щодо цього автомобіля; визнати за ним право власності на автомобіль Chevrolet Aveo 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ; зобов`язати ВРЕВ-3 м. Харкова Харківської області зареєструвати за ним право власності на вказаний автомобіль; витребувати належне йому майно, а саме - спірний автомобіль з володіння ОСОБА_2 та передати йому.

06 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що вона є добросовісним набувачем, набула право власності на автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , будь-яких обмежень на укладання якого не було. Вважала, що позивачем не доведено факт крадіжки автомобіля, оскільки відсутнє відповідне судове рішення.

Окрім того, після придбання автомобіля вона звернулась до станції техобслуговування та з`ясувала, що придбаний автомобіль потребує ремонту, на що вона витратила 28635 грн, що склало майже половину вартості цього автомобіля. Наміру відчужувати автомобіль вона не мала та продовжує ним користуватись. Оскільки ОСОБА_1 знав, що у нього вкрали машину восени 2014 року, однак з позовом звернувся восени 2017 року, поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено, ОСОБА_2 просила застосувати строк позовної давності.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 08 листопада 2018 року, справа передана на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Chevrolet Aveo 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що транспортний засіб вибув з володіння позивача внаслідок угону транспортного засобу. Факт вчинення злочину встановлений вироком Дружківського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року у справі № 229/3496/18 по обвинуваченню ОСОБА_7 , якого було визнано винним за частиною другою статті 289 КК України. В рамках кримінального провадження автомобіль був визнаний речовим доказом. У вироку суду, з урахуванням ухвали від 09 грудня 2019 року про виправлення описки, вирішено питання про повернення транспортного засобу потерпілому. Підставою для проведення реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_8 є рішення суду про визнання права власності. Враховуючи наведені обставини, суд вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку буде витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , а також відновлення права позивача та проведення реєстрації транспортного засобу на його ім`я з урахуванням вимог затвердженого та діючого Порядку реєстрації, що є визнанням права власності за позивачем. У зв`язку із цим суд першої інстанції вважав, що додаткового зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області провести перереєстрацію не потребується.

16 березня 2020 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем, ОСОБА_1 отримав кошти за спірний автомобіль і на час подання заяви ОСОБА_9 до правоохоронних органів не був власником вказаного транспортного засобу.

Вважає, що оскільки ОСОБА_3 продав автомобіль за підробленою довіреністю, то ОСОБА_5 , вина якого доведена вироком суду, повинен відшкодувати їй вартість автомобіля.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки її клопотання про виклик свідків та зупинення провадження у справі задоволені не були.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає в частині вирішення спору про визнання права власності на автомобіль.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого ВРЕВ м. Краматорськ УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 15 серпня 2013 року, належить автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , номер двигуна № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_6 (а. с. 16 т. 1).

До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частинами другою, третьою статті 289 КК України, щодо шахрайського заволодіння цим автомобілем (а. с. 21 - 24 т. 1).

У кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_1 передав даний автомобіль в користування ОСОБА_9 без оформлення договору купівлі-продажу. ОСОБА_9 надав цей транспортний засіб ОСОБА_5 , який продав автомобіль на підставі підробленої довіреності, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_11. на ім`я ОСОБА_10 , яка уклала з ТОВ «Вента-КОМ» договір доручення від 28 травня 2015 року на здійснення продажу вказаного автомобіля та видачі довідки- рахунку. ТОВ «Вента-КОМ» на підставі договіру купівлі-продажу від 28 травня 2015 року продало автомобіль ОСОБА_3 29 травня 2015 року право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку та підробленої довіреності, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_12. на ім`я ОСОБА_6 на продаж автомобіля. 21 липня 2015 року право власності на автомобіль Chevrolet Aveo 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , було перереєстровано за відповідачем ОСОБА_2 без відома власника ОСОБА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються вироком Дружківського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року, яким було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 31 липня 2018 року між обвинуваченим ОСОБА_7 та прокурором Краматорської місцевої прокуратури Петрикіним Д.А. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_7 від відбуття покарання звільнено, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки.

Речові докази, зокрема автомобіль Chevrolet Aveo, державний номер НОМЕР_6 , номер шасі НОМЕР_1 , вирішено вважати повернутим потерпілому ОСОБА_1 (а.с. 195 - 199 т. 2).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 09 грудня 2019 року про виправлення описки у вироку абзац п`ятий резолютивної частини вироку Дружківського міського суду Донецької області від 21 серпня 2018 року у справі № 229/3496/17 викладено в іншій редакції, а саме: «Речовий доказ - автомобіль Chevrolet Aveo, державний номер НОМЕР_6 , номер шасі НОМЕР_1 - повернути потерпілому ОСОБА_1 » (а. с. 200 -202 т. 2).

На час звернення до суду з даним позовом спірний автомобіль позивачу не повернуто, у зв`язку із чим ОСОБА_1 просив витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопад 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 липня 2015 у справі №6-166цс15).

Вирок суду, який набрав законної сили, має враховуватись як доказ вини при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.

Враховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності ОСОБА_1 поза його волею шляхом відчуження його особою за підробленою довіреністю, яка не мала права розпоряджатися спірним майном, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та витребування майна від останнього набувача.

Разом із тим, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Враховуючи викладене висновок суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , є помилковим.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про визнання за ОСОБА_1 права власності на транспортний засіб підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків, а саме: приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_12., ОСОБА_11 , та ОСОБА_9 , які б могли пояснити обставини, що мають значення для справи, зокрема факт підробки довіреності, суд відхиляє, оскільки відповідні факти були встановлені вироком суду, який набрав законної сили, та не потребують доказування в силу вимог статті 82 ЦПК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Тому судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатила судовий збір в розмірі 1261,20 грн, що документально підтверджено квитанцією про сплату № 91620 від 13 березня 2020 року (а. с. 17 т 3).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення спору про визнання права власності з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову, судовий збір у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції в розмірі 640 грн та судовий збір в розмірі 960 грн у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, а всього 1600 грн, слід компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року в частині вирішення спору про визнання права власності на автомобіль скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, VIN кузов (шасі) НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 1600, 00 грн (одна тисяча шістсот грн) компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 липня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський