справа № 379/1542/19 головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
провадження № 22-ц/824/7876/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

з участю секретаряМариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») звернулось до суду з позовом, відповідно до якого просило: визнати недійсним Договір про поділ житлового будинку, що є спільною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) № 841, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки № 844, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування № 1469, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; визнати недійсним Договір дарування № 1466, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № R9В, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит на суму 517 600,00 грн. для придбання автомобіля «Тойота Ленд Крузер». На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір застави № R9В транспортного засобу «Тойота Ленд Крузер», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19.01.212 року. На момент укладення Кредитного договору № R9В від 19.01.2012 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , яка дала згоду на укладення та підписання своїм чоловіком Кредитного договору та Договору застави. Проте, у зв`язку із порушенням ОСОБА_2 виконання зобов`язань за кредитним договором, за наслідками звернення із заявою ПАТ «ВТБ Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет Договору застави транспортного засобу, загальний розмір вимог - 422 869,04 грн. у строк з 04.03.2013 року по 22.09.2015 року. 19.11.2015 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_2 .. У подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2016 року у справі № 755/10242/16 з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» було стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 670 826,92 грн. 22.01.2018 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило позивачу права вимоги за Кредитним договором. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2019 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2019 року, у справі № 755/10242/16 замінено стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Крім того, відносно відповідача ОСОБА_2 наявні рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/2554/82/56749 від 15.06.2007 року та за кредитним договором № 014/2554/74/43655 від 21.08.2006 року на загальну суму 59 969,13 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що правочини з дарування нерухомого майна ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_1 є недійсними та такими, що порушують законні права кредиторів, оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішень суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договорами, що, на думку позивача, є підставою для визнання договорів дарування недійсними.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна, - задоволено частково.

Визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки від 25.03.2016 року, укладений між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 844.

Визнано недійсними пункти з 4-го по 12-й включно (в частині дарування) Договору про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) від 25.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 841.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року, скасувавши заборону вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, та скасувавши арешт на наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , які належать на праві власності ОСОБА_1 . В іншій частині заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позову на підставі необґрунтованих сумнівів та припущень щодо фіктивності оспорюваних правочинів. Вважає, що суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, прийняв до уваги недопустимі докази, відмовив у застосуванні строків позовної давності без дослідження доказів пропуску без поважних причин строку позовної давності, поданих відповідачем. Крім того, судом не враховано норми ст. 63-66 СК України. На думку апелянта, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»є неналежним позивачем, оскільки не є правонаступником та стягувачем у кредитному договорі. Зазначила, що метою укладення договорів є не ухилення від сплати кредитного зобов`язання, а врегулювання сімейних правовідносин щодо майнових зобов`язань. Зміст оспорюваних договорів поділу майна та дарування не суперечить інтересам позивача та АТ «Райффайзен Банк Аваль». Вважає, що позивач не надав суду жодного доказу відсутності правових наслідків укладених договорів дарування, що є обов`язковою ознакою фіктивного правочину.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача, ОСОБА_2 , адвокат Погорілий В.О. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу просив її задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва від 01.09.1998 року, актовий запис № 986 (т. 1 а.с. 19).

19.01.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № R9В, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит на суму 517 600,00 грн. для придбання автомобіля «Тойота Ленд Крузер». На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір застави № R9В транспортного засобу «Тойота Ленд Крузер», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19.01.2012 року. На момент укладення Кредитного договору № R9В від 19.01.2012 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , яка дала нотаріально посвідчену згоду на укладення та підписання своїм чоловіком Кредитного договору та Договору застави (т. 1, а.с. 20-23, 24).

На момент укладення Кредитного договору у власності боржника ОСОБА_2 перебувала квартира АДРЕСА_4 , що була обтяжена за Договором іпотеки від 21.08.2006 року, укладеним між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 21, 31); будинок АДРЕСА_3 площею 104,0 кв.м. та земельна ділянка площею 0,25 га за адресою: Київська область, Таращанський район Київської області (а.с. 21, 27-28).

19.11.2015 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1033 від 0510.2015 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення ОСОБА_2 заборгованості в сумі 422 896,04 грн. та винесено постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_2 (т.1 а.с. 36-37, 38-39).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2015 року у справі № 755/9371/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/2554/82/56749 від 15.06.2007 року у загальному розмірі 31 055,58 доларів США (т.1 а.с. 199-201).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.07.2015 року у справі № 755/9327/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за договором кредиту № 014/2554/74/43655 від 21.08.2006 року у розмірі 28 913,55 доларів США (т.1 а.с. 202-203).

25.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 841, відповідно до якого сторони домовились про поділ належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 . За цим Договором сторони вважають, що їхні частки у праві спільної власності на вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами є рівними, тобто по Ѕ частці у кожного (т.1 а.с. 186-187).

Відповідно до п. 4, 5 Договору, ОСОБА_2 у відповідності до ст. 64 Сімейного кодексу України, безоплатно передав у дар ОСОБА_1 Ѕ частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який з урахуванням п.п. 1, 2, 4 за цим договором вцілому переходить у власність ОСОБА_1 . Вказаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий №:01:003:0050.

25.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 844, відповідно до умов якого ОСОБА_2 безоплатно передав у дар ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий №:01:003:0050, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала дарувальнику на підставі Державного акта на право власності серія ЯИ № 432471, виданого Степківською сільською радою 11 червня 2009 року, на підставі рішення сесії Степківської сільської ради 15.01.2009 року № 525 (т. 1 а.с. 192).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2016 року у справі № 755/10242/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року в сумі 670 826,92 грн. (т. 1 а.с. 204-205).

28.02.2018 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва Федоріною А.М. було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого документа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/10242/16 на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника на праві власності рухомого та нерухомого майна для виконання рішення суду (т. 1 а.с. 58-59).

14.03.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2019 року, у справі № 755/10242/16 замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 755/10242/16, а саме, стягувача з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (т. 1 а.с. 51-53; 54-57, 206-207).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що укладення відповідачем ОСОБА_2 вказаних Договорів дарування нерухомого майна із своїм родичем (дружиною) відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаними кредитними зобов`язаннями, зокрема, перед позивачем ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» за Кредитним договором № R9В від 19.01.2012 року, та досліджувані Договори укладено ОСОБА_2 за наявності рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитними зобов`язаннями перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», доказів виконання яких не надано суду під час розгляду справи. Нерухоме майно, що є об`єктами спірних Договорів відчужене на підставі безвідплатного договору дарування на користь близького родича - дружини ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 продовжує користуватись цим майном, та після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

В частині визнання недійсними Договору дарування № 1469, посвідченого 28.04.2016 року та Договору дарування № 1466, посвідченого 28.04.2016 року, які укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 Киві та квартири АДРЕСА_2 (а.с. 188-189, 190-191), суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав у задоволенні позову в цій частині вимог, - оскільки вказані Договори дарування укладено не відповідачем ОСОБА_2 , який є боржником за кредитними зобов`язаннями перед позивачем, а третьою особою, яка, зокрема, не являється зобов`язальною стороною за зобов`язаннями ОСОБА_2 , та позивачем не надано жодних доказів фіктивності цих правочинів, помилково вважаючи їх укладеними саме відповідачем ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_1 ..

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 (а.с. 60-65), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховувала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та вважала, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду справи Верховний Суд у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (а.с. 66-70) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів, з урахуванням положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України, приймає до уваги правові висновки, що містять Постанова великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 та Постанова Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, які мають преюдиційне значення та вірно були застосовані судом першої інстанції у даній справі.

Судом встановлено, що позивач ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» просив суд визнати недійсними: Договір про поділ житлового будинку, що є спільною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір) № 841, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування земельної ділянки № 844, посвідчений 25.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування № 1469, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л.; Договір дарування № 1466, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л, оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішень суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за кредитним договором.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, враховуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним: Договору дарування земельної ділянки від 25.03.2016 року, та пунктів з 4-го по 12-й включно (в частині дарування) Договору про поділ житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, з одночасним даруванням частини житлового будинку співвласником (змішаний договір).

Суд вірно дійшов висновків про недійсність вказаних Договорів вцілому та в частині відповідно, оскільки укладення відповідачем ОСОБА_2 вказаних Договорів дарування нерухомого майна із своїм родичем (дружиною) відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаними кредитними зобов`язаннями. Досліджувані Договори укладено ОСОБА_2 за наявності невиконаних рішень суду, що набрали законної сили, про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитними зобов`язаннями, доказів виконання яких суду не надано.

Нерухоме майно, що є об`єктами спірних Договорів відчужене на підставі безвідплатного договору дарування на користь близького родича - дружини ОСОБА_1 , після відчуження спірного майна у відповідача ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

А відтак, вказані Договори є фіктивними правочинами, які характеризуються тим, що сторони вчинили такі правочини лише для виду, знають заздалегідь, що вони не будуть виконані, тому суд вважає, що така протизаконна ціль, як укладення відповідачем ОСОБА_2 договорів дарування майна зі своєю дружиною, відповідачем ОСОБА_1 , з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення кредитного боргу, свідчить, що їх правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці правочини є фіктивними і визнаються судом недійсними, - що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що вказані договори укладені з метою врегулювання сімейних правовідносин, оскільки правочини вчиненні саме після набрання законної сили судовими рішеннями про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості за кредитними зобов`язаннями.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно, визнав безпідставним твердження сторони відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності в розрізі даного спору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набув права вимоги до боржника/відповідача ОСОБА_2 за Договором про відступлення права вимоги № 220118нв від 22.01.2018 року - 22.01.2018 року, ухвала про заміну сторони стягувача на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» за зобов`язаннями боржника/відповідача ОСОБА_2 була постановлена 14.03.2019 року (т. 1, а.с. 206-207), а з даним позовом до суду позивач звернувся 15.11.2019 року (т. 1, а.с. 88).

Згідно постанови державного виконавця від 28.02.2018 року ВП № 54527250 виконавчий документ повернуто стягувачеві - ПАТ «ВТБ Банк» внаслідок відсутності належного боржникові, ОСОБА_2 , майна за рахунок якого можливо звернути стягнення (т.1, а.с. 58-59). Представник позивача вказує, що саме з моменту отримання вказаної постанови, у стягувача виникло право на звернення до суду з метою захисту своїх прав, про порушення яких йому стало відомо саме з цієї постанови.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, як визначено у статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) існуючого між сторонами договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що строк позовної давності для захисту своїх інтересів у нього виник саме з 28.02.2018 року, тобто з часу коли він довідався про відсутність будь якого майна у боржника і у зв`язку з цим, порушення свого права на задоволення своїх вимог за рахунок майна, яке було відчуджене боржником. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення з даним позовом до суду.

При цьому, колегія суддів розцінює критично доводи апелянта та представника ОСОБА_2 щодо початку перебігу строку позовної давності з часу виникнення заборгованості у 2012 році або моменту укладення оспорюваних договорів, оскільки на той час право позивача забезпечувалося заставою автомобіля (який вподальшому також вибув з власності боржника, що не заперечується сторонами), а майно, яке було предметом відчудження за фіктивними договорами у даній справі не було предметом застави чи іпотеки за кредитним договором між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 і право на задоволення своїх вимог у позивача за рахунок цього (іншого) майна (не заставного) виникло лише в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Також, колегія суддів вважає, що в частині визнання недійсними Договору дарування № 1469, посвідченого 28.04.2016 року та Договору дарування № 1466, посвідченого 28.04.2016 року які укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо нерухомого майна суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав у задоволенні позову в цій частині вимог, - оскільки вказані Договори дарування укладено не відповідачем ОСОБА_2 , а третьою особою, яка, не являється зобов`язальною стороною за зобов`язаннями ОСОБА_2 ..

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Що ж до доводів апелянта про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, вони, також, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура