ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4349/20 Справа № 199/8057/19 Головуючий у першій інстанції: Богун О. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"), третя особа - Європейське відділення Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро") (публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"), про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 22 березня 2017 року між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір №601, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 29388,60 грн. на споживчі потреби з терміном повернення до 21 березня 2020 року. Позивач зазначає, що розділом 9 Договору встановлена фіксована ставка на строкову заборгованість у розмірі 15% та на прострочену заборгованість 56,0% річних; також встановлена щомісячна комісія 3,9% від суми кредиту та комісія за надання кредиту 3288,60 грн. Сума 3288,60 це разова плата за надання кредиту справляться за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання. З Розділу 9 Договору вбачається що встановлена щомісячна комісія в розмірі 3,9%. В додатку №1 до договору в графіку платежів вказано, що 3,9% - це комісія за користування кредитом (платежі за супутні послуги комісія (1)), що становить 1146,00 грн. на місяць. Разом з тим в умовах договору не вбачається які супутні послуги надаються позичальнику. Таким чином відповідач нарахував позивачу суму кредиту 29388,60 грн. та в день надання кредиту банком утримано 3288, 60 грн. (комісію за надання кредиту). В результаті чого на споживчі потреби позивачем 22.03.2017 року було отримано готівкою кредитні кошти в розмірі 26100,00 грн. Зазначені кредитні умови є такими, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому позивач просив визнати недійсним розділ 9 кредитного договору №601 від 22.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», в частині комісії за надання кредиту в сумі 3288, 60 грн. та щомісячної комісії 3,90%, та Додаток №1 до договору №601 від 22.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії в сумі 3,9 % та комісію за надання кредиту в сумі 3288,60 грн.; зобов`язати ПАТ «Банк Кредит Дніпро повернути ОСОБА_1 сплачену комісію банку за період з 22.03.2017 року по 26.09.2019 року в сумі 34384,80 грн. та сплачену комісію за надання кредиту в сумі 3288, 60 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що22 березня 2017 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» укладено кредитний договір №601, за його умовами позивачу надано кредит на споживчі цілі в розмірі 26100,00 грн. строком на 36 місяців (а.с. 10).

У розділі 8 зазначеного вище кредитного договору погоджено, що цільове призначення кредиту: на споживчі потреби та для оплати комісії за надання кредиту.

Розділом 9 "відмітки банку, банк укладає кредитний договір з клієнтом на наступних умовах" кредитного договору №601 від 22.03.2017 року також визначено, зокрема, наступне: назва продукту - кредит готівкою, 36 місяців, ставка 16%; сума споживчого кредиту 29388,60 грн.; дата надання кредиту 22 березня 2017 року; сума кредиту на споживчі потреби 26100,00 грн.; кінцева дата виконання зобов`язань клієнта у зв`язку з отриманням кредиту 21 березня 2020 року; цільове призначення кредиту - на споживчі потреби та для оплати комісії за надання кредиту; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та складає: на строкову заборгованість по кредиту - 15,00 % річних, на прострочену заборгованість по кредиту - 56,00 % річних.

Зазначеним вище розділом 9 кредитного договору №601 від 22.03.2017 року також встановлено комісію за надання кредиту (вираховується банком виходячи із суми кредиту на споживчі потреби і строку кредиту і сплачується за рахунок суми споживчого кредиту) - 3288,60 грн.; щомісячна комісія - 3,90 % від суми споживчого кредиту.

Згідно п. 3 розділу 10 "інші умови" кредитного договору №601 від 22.03.2017 року, позивач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити плату за кредит (комісії, проценти) а також штрафні санкції (у випадку наявності) та відшкодувати шкоду (у випадку її завдання) на умовах та в порядку, визначених цим кредитним договором, УДБО, Тарифами Банку.

Додатком №1 до кредитного договору №601 від 22.03.2017 року між сторонами погоджено Графік платежів та Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого погашення кредиту здійснювалось щомісячними платежами в період з 24.04.2017 року по 21.03.2020 року (а.с. 4).

Відповідно до Графіку платежів до кредитного договору №601 від 22.03.2017 року, в щомісячний платіж входить сплата основної суми кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом, платежів за надані супутні послуги, комісія (1) та платежів за надані супутні послуги, комісія (2).

Графіком платежів до кредитного договору №601 від 22.03.2017 року погоджено щомісячну сплату (всього 36) платежів за надані супутні послуги, комісія (1) в сумі 1146,16 грн., що загалом становить 41261,76 грн. та платежів за надані супутні послуги, комісія (2) одним платежем в сумі 3288,60 грн.

Позивач звернувся до ПАТ «Банк Кредит Дніпро» з претензією від 05.03.2019 року, в якій просив повернути йому сплачену комісію за надання кредиту у розмірі 3288,60 грн., а також перерахувати сплачені ним кошти за кредитом без врахування комісії за користування кредитом у розмірі 3,90 % щомісячно та повернути переплату; видати довідку про закриття кредиту (а.с. 12).

Листом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» №20-1282 від 15.03.2019 року позивачу повідомлено, що всі параметри кредиту, такі як комісія за надання кредиту, відсоткова ставка та щомісячна комісія вказані в кредитному договорі, в графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, які підписані позивачем особисто до отримання кредитних коштів, чим підтверджено укладання кредитного договору на зазначених в ньому умовах (а.с. 8).

Також, згідно листа ПАТ «Банк Кредит Дніпро» №20-2375 від 20.05.2019 року, зокрема, зазначено, що банк не має законних підстав для задоволення звернення позивача стосовно повернення сплаченої комісії за надання кредиту та перерахування сплачених коштів за кредитом без врахування щомісячної комісії (а.с. 7).

Відповідно до графіку погашення за кредитним договором №601 від 22.03.2017 року, станом на 26.09.2019 року, позивачем було сплачено ПАТ «Банк Кредит Дніпро» щомісячну комісію в період з 24.04.2017 року по 23.09.2019 року на загальну сумі 34384,80 грн. (а.с. 5-6).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір №601 від 22.03.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору (22.03.2017 року), встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час укладення вищевказаного договору від 22.03.2017 року, відділення банків не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи, що у кредитному договорі встановлено сплату щомісячної комісії в розмірі 3,90% від суми споживчого кредиту, яка передбачена розділом 9 "відмітки банку, банк укладає кредитний договір з клієнтом на наступних умовах"; враховуючи, що банк не зазначив які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу (споживачу); встановивши, що позивачем на користь банку, в порядку виконання умов вказаного вище договору, було сплачено, зокрема, щомісячну комісію, що підтверджується складеним банком розрахунком, згідно якого позивачем у період з 04.04.2017 року по 21.10.2019 року виконано зобов"язання за кредитним договором щодо сплати щомісячної комісії у загальному розмірі 34384,80 грн. (а.с. 5 - 6), - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання АТ "Банк Кредит Дніпро" повернути ОСОБА_1 сплачену ним комісію в розмірі 34384,80 грн.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, зазначений вище пункт правочину щодо встановлення щомісячної комісії в розмірі 3,90% від суми споживчого кредиту є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже такими, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним розділу 9 кредитного договору №601 від 22.03.2017 року в частині сплати одноразової комісії за надання кредиту в сумі 3288,60 грн. та зобов`язання відповідача повернути позивачу вказану суму, то вони задоволенню не підлягаю, виходячи з наступного.

Умовами оспорюваного кредитного договору було погоджено цільове призначення кредиту: на споживчі потреби та для оплати комісії за надання кредиту (розділ 8, 9 договору). Крім того, розділом 9 "відмітки банку, банк укладає кредитний договір з клієнтом на наступних умовах" кредитного договору №601 від 22.03.2017 року визначено, зокрема, суму споживчого кредиту в розмірі 29388,60 грн., з яких сума кредиту на споживчі потреби - 26100,00 грн., та комісія за надання кредиту (вираховується банком виходячи із суми кредиту на споживчі потреби і строку кредиту і сплачується за рахунок суми споживчого кредиту) 3288,60 грн.

Пункт кредитного договору, за яким позичальник сплачує кредитору плату за надання кредиту, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (Постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 185/7071/16-ц, провадження № 61-12186св18).

Зазначений вище пункт правочину щодо встановлення одноразової комісії за надання кредиту є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, не потребує визнання його недійсним.

Разом з тим, ні місцевому, ні апеляційному суду не надано доказів на підтвердження факту внесення позивачем на користь банку разової комісії у розмірів 3288,60 грн. за надання кредиту; клопотань про витребування доказів судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції. Отже, позивачем не доведено факт понесення витрат на оплату разової комісії у вказаному вище розмірі, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зобов"язання відповідача повернути позивачу 3288,60 грн.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Реалізація ОСОБА_1 , як споживачем фінансових послуг, права на судовий захист, складовою якого є наявність пільг щодо сплати судового збору, регулюється статтею 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Водночас норма статті 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору. Тому сама по собі відсутність такої категорії осіб у встановленому в зазначеній нормі переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки вона встановлена спеціальним Законом, який гарантує реалізацію та захист їх прав.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору при розгляді вказаної справи; з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави пропорційно задоволеній позовній вимозі майнового характеру в розмірі 701,32 грн. (91,27% від 768,40 грн.).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро") про визнання кредитного договору частково недійсним - задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" () повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену комісію в розмірі 34384 (тридцять чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 -відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" () в дохід держави судовий збір в сумі 701 (сімсот одна) грн. 32 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді