ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1128/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/5578/19 Категорія: 304090000 Гудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26.05.2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10 590, 19 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 07.11.2019 року має заборгованість 10709, 34 грн, яка складається з наступного: 4 117, 62 грн заборгованість за кредитом; 2423, 72 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 168 грн заборгованість за пенею, яку позивач і просив суд стягнути на свою користь із ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 4 117, 62 грн за Генеральною угодою від 26.05.2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати в розмірі 738,60 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що крім заборгованості за Генеральною угодою банк просив стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам за користування коштами та пенею, однак Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, не можна вважати складовою укладеного кредитного договору, оскільки не підписані відповідачем.

Не погодившись з вказаним рішенням суду банк звернувся з апеляційною скаргою в якій вказував, що рішення суду в частині відмовлених позовних вимог є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права та висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення судом необґрунтованого і незаконного рішення, а тому просив суд його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що відповідач особисто підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26.05.2015 року, в якій зазначено:

-суму кредиту -10590, 19 грн ;

-відсоткова ставка за користування кредитом (1,5% на місяць, що дорівнює 18% на рік);

-строк кредитування (24 місяці);

-відповідальність за порушення зобов`язань (сплата штрафу згідно з п. 2.2 Договору в розмірі 1121,14 грн та сплата пені відповідно до п. 2.8 Договору);

-порядок та строки погашення заборгованості, розмір щомісячного платежу та інші.

Отже, суд дійшов помилкових висновків щодо непогодження із відповідачем умов кредитування щодо сплати відсотків, пені та штрафу, адже з копії Генеральної угоди чітко вбачається, що такі умови сторонами погоджені.

Крім того, підписавши Генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим 10 травня 2011 року підписав анкету-заяву №б/н. Своїм підписом в заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

26 травня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між сторонами 10 жовтня 2013 року №CSUGR209310130 (договір №1), від 07 серпня 2013 року №SAMDN2619 (договір №2).

У п. 1.1 сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості по договору №1, а саме: проценти на 0.00 грн, комісію на 0.00 грн, пеню на 0.00 грн., штраф на 749,22 грн. Заборгованість за кредитним договором №1 з дати підписання Генеральної угоди становить 1071,30 грн, дата кінцевого погашення заборгованості за договором №1 встановлено 31 травня 2017 року.

У п. 1.2.2. сторони Генеральної угоди узгодили зменшити розмір заборгованості по договору №2, а саме: проценти на 312, 69 грн, комісію на 59,23 грн, пеню на 0.00 грн., штраф на 0.00 грн. Заборгованість за кредитним договором №2 з дати підписання Генеральної угоди становить 10468, 89 грн, дата кінцевого погашення заборгованості за договором №2 встановлено 31 травня 2017 року.

За умовами вказаної угоди ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 10590, 19 на строк 24 місяці, з 26 травня 2015 року по 31 травня 2017 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі під 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 2.8. угоди при порушенні позичальником обов`язків з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Генеральна угода від 26 травня 2015 року власноручно підписана ОСОБА_1 .

Також ОСОБА_1 ознайомився і погодився з Умовами та правилами.

Згідно з наданим банком розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором станом на 07.11.2019 року становить 10 709, 34 грн, яка складається з наступного: 4 117, 62 грн заборгованість за кредитом; 2423, 72 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 168 грн заборгованість за пенею.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

З поданих банком доказів судом першої інстанцій встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитними договорами, які укладені між сторонами 10 жовтня 2013 року №CSUGR209310130, від 07 серпня 2013 року №SAMDN2619, уклали 26 травня 2015 року Генеральну угоду, у якій погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 10590, 19 грн, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим строком погашення до 31 травня 2017 року.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1121, 14 грн.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини, а саме, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що так як ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 26 травня 2015 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 4117, 62 грн, то суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржником не спростований.

Щодо нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом, то суд приходить до наступного.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили, що місячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 31 травня 2017 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 31 травня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 червня 2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31 травня 2017 року позивач не міг нараховувати такі відсотки.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, за період з 26 травня 2015 року по 31 травня 2017 року, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 651, 08 грн, тобто станом на 31 травня 2017 року, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Також позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення заборгованості по кредитному договору, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), про стягнення складові його повної вартості, зокрема пеню.

Щодо вимог банку про стягнення з відповідача на його користь пені суд приходить до наступного.

Положеннями п. 2.8 Генеральної угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник виплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

В свою чергу, згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Із матеріалів справи вбачається, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за договором кредиту.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, до скасування в частині відмови у стягненні відсотків і ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі задоволеної апеляційної скарги, а саме 2138, 60 грн, оскільки апеляційна скарга задоволена частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 травня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 651, 10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 138, 60 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: