Провадження № 2/947/1879/20
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Гниличенко М.В.
при секретарі - Шпак К.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, суд -
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Петренко В.С.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 21.10.2019 року матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики направлено за територіальною юрисдикцією (за підсудністю) до Балтського районного суду Одеської області./а.с.20/.
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 04.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.
Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.
25.02.2020 року відповідач ОСОБА_2 рекомендованою поштою за адресою: АДРЕСА_1 отримала судову повістку про виклик у судове засідання на 26.02.2020 року, копію ухвали суду про відкриття провадження по справі, копію позову з додатками, про що свідчить її підпис у повідомленні /а.с.49/
04.03.2020 року відповідач ОСОБА_2 на підставі її заяви була ознайомлена з матеріалами цивільної справи, про що свідчить її підпис /а.с.50/
Однак, відзив на позов у встановлений законом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду відповідачем ОСОБА_2 не надано, зокрема строк подання відзиву сплинув 10 березня 2020 року включно.
Судом встановлено, що водночас з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, та усі процесуальні строки було продовжено. Однак, наведене не стосується ситуацій, коли пропуск процесуального строку відбувався ще до початку оголошення карантину, тобто якщо процесуальний строк сплинув до 12 березня 2020 року, то дія Закону № 540-IX його не змінює.
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на надання відзиву.
Також, судом за номером телефону відповідача ОСОБА_2 двічі було направлено телефонограми про виклик на судове засідання на 18.03.2020 року та 28.04.2020 року, які вона прийняла особисто/а.с.47,54/, однак на судові засідання не з`являлась, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи або про слухання справи за її відсутності до суду не надходило.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином, завчасно, у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.
Представник позивача - адвокат Єрьоменко Л.В. до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі.
При викладених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, приходить до наступного.
Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст.81- 89 ЦПК України.
Долученою до матеріалів справи копією розписки визначено, що 08 лютого 2017 року у м.Одеса ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 150 000 гривень, строк повернення вказано 13 лютого 2017 року, поставлена підпис відповідача./а.с.11/.
Також, долученою до матеріалів справи копією розписки визначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Одеса ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Савранським РВ УМВС України в Одеській області отримала в борг у ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, суму в розмірі 25 700 євро, яку зобов`язалась повернути 29.11.2017 року, поставлена підпис відповідача./а.с.12/.
На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача у судовому засіданні було надано для огляду оригінали двох розписок від 08.02.2017 року та від 26.11.2017 року, які судом було оглянуто та встановлена їх відповідність копії розписок наявних в матеріалах справи.
Факт знаходження оригіналу розписок у позивача повинен підтверджувати наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі конкретно визначеної грошової суми позичальнику, з зазначенням дати складання розписки та дати повернення боргу.
Позивач зазначає, що незважаючи на неодноразові звернення до відповідача починаючи з 2017 року, остання борг не повернула, чим порушила умови вищевказаних договорів позики.
Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказані проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ст.1046 Цивільного Кодексу за договором позики одна сторона передає у власність іншій кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За загальним правилом, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов. Зокрема, про це свідчить положення ч.1 ст.638 ЦК.
Теорія договірного права виходить з того, що істотною умовою договору позики є його предмет, яким можуть бути гроші певної суми або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши кошти, зобов`язаний повернути таку ж саму суму або рівну кількість речей того самого роду такої самої якості. Тобто, в договорі позики не можна передбачити повернення замість грошей інших речей, або повернення іншої суми коштів, яка не передбачена договором, або повернення грошей в іншій валюті, яку не було отримано позикодавцем, оскільки в такому разі матимуть місце інші правовідносини.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом виключно факту укладення договору, а не передання грошей позичальнику.
Форма договору позики регламентована ст.1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Також згідно із ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У розписці, яка є письмовим борговим документом та підтверджує укладення договору позики, повинні вказуватись умови отримання грошей, їх розмір, зобов`язання щодо їх повернення та дата отримання.
Як роз`яснив Верховний Суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.
Суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення 26.11.2017 року саме договору позики в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України позивачем не надано.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
При укладенні договору позики та відібрання розписки від позичальника необхідно чітко зазначати вид валюти, в якій надається така позика.
Позивач зазначає, що оскільки відповідач припинила виконувати зобов`язання по поверненню боргу, 26.11.2017 року вона особисто вирішила поїхати додому до відповідачки з метою порахувати загальну суму грошей, які вона надавала відповідачці та які частково не було повернуто, щоб остання написала про це розписку. Відповідач погодилась порахувати загальний розмір, однак запропонувала написати розписку про отримання нею грошей не в гривнях, а в євро, мотивуючи тим, що курс євро був щадний, на що позивач погодилась та в розписці від 26.11.2017 року було вказано зобов`язання відповідача в євро валюті, що не відповідало дійсності/а.с.12/.
Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною ОСОБА_2 26.11.2017 року в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка не є договором позики, оскільки 26.11.2017 року будь-які грошові кошти при написанні розписки не передавались, із пояснень позивача вбачається, що валютою боргу завжди була гривня, позивачем належним чином не підтверджено існування тривалих боргових відносин між сторонами, зокрема в який період надавались гроші, в якому розмірі, в якій валюті, який строк повернення боргу, які суми було повернуто, яка частина боргу з урахуванням строків позовної давності підлягає поверненню, з огляду на те, що боргові відносини було розпочато у січні 2016 року. Тобто, фактично між поясненнями позивача та текстом укладеної розписки є розбіжності, суд дійшов до висновку, що вказана розписка не підтверджує факту реальної передачі коштів. Порушенням істотної умови договору позики в даному випадку є валюта зобов`язання, оскільки із пояснень, наданих у судовому засіданні позивачем чітко було зазначено, що в борг надавались лише гривні в сумах 100000 або 150000 тисяч гривень, але всупереч дійсності вказується валюта євро, крім того, 27.11.2017 року будь-які гроші взагалі не передавались, що суперечить нормам ст.ст.1046-1050 ЦК України.
Суд вважає, що позивач, починаючи з 2016 року, укладаючи усні договори позики, всупереч ч.1 ст.1047 ЦК України, якою форма договору позики передбачена у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, без належним чином укладення договорів позики шляхом оформлення розписок про отримання відповідачем грошових коштів, їх розміру, дати повернення, повинна була розуміти наслідки та усі ризики надання грошей без їх належним чином документального підтвердження.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинна підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання на свою користь, зокрема зобов`язання повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем - у строк та в порядку, що встановлені договором.
Суд звертає увагу на те, що в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.
З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 19,81,131, 223, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст.257, 267, 509, 526, 530, 533, 625, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Савранським РВ УМВС України в Одеській області, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , 1968 року народження, ІПН НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, судовий збір у розмірі 2406 / дві тисячі чотириста шість/ гривень 16 копійок.
В решті позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.07.2020 року.

Суддя Гниличенко М. В.