ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року стягнуто з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року по справі №200/20306/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 задоволенні позову.

Відзивів на апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в кімнаті АДРЕСА_1 з 16.10.2006 року по теперішній час.

28 листопада 2006 року ЖКО заводу ім. К.Лібкнехта видало позивачеві ордер № 358 на вселення в гуртожиток АДРЕСА_1 .

Відповідно довідки № 2113 від 16.07.2018 року про реєстрацію місця проживання громадян зареєстрованих у жилому приміщенні (кімнаті, кімнатах) у гуртожитку, позивач був зареєстрований за вищевказаною адресою в наступні періоди: з 16.10.2006 по 05.10.2007 роки , постійно: з 15.10.2007 року до 05.01.2018 року, в кімнаті № 305 - з 05.01.2018 року.

12 грудня 2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради позивачеві було видано ордер на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра серія УП № 465, на право зайняти зі складом 1 особа, жилу площу 18,7 кв.м. в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , строком «ПОСТІЙНО».

З метою реалізації свого права на приватизацію, позивач 30.07.2018 року звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення і передачу йому в приватну власність житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , надавши необхідний пакет документів.

02 серпня 2018 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом №3/9-3731 відмовив позивачу у розгляді заяви на приватизацію вищевказаного житлового приміщення, в якій зазначає, що наданий позивачем пакет документів має недоліки, а саме:

- відсутні відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання права на приватизацію державного житлового фонду позивачем у період з 15.11.2001 року по 15.09.2004 року;

- відсутній документ, що підтверджує невикористання права на приватизацію державного житлового фонду позивачем у період з 15.09.2004 року по 05.08.2006 року.

ОСОБА_2 , відповідно вимог п. 17 Положення, звернувся до органу приватизації, де одержав бланк та консультацію з питання приватизації.

Під час консультації з питань приватизації позивач повідомив, що в період з 15.09.2004 року по 05.08.2006 року він був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 з опікунами як дитина-сирота. Також позивач повідомив про те, що у вказаний вище період, участі в приватизації державного житлового фонду він не приймав.

З метою підтвердження факту проживання та реєстрації в Донецькій області та відсутність участі в приватизації державного житлового фонду позивач звернувся до органу нотаріату, де йому посвідчили відповідну заяву про факт його проживання та реєстрації в Донецькій області та відсутність участі в приватизації державного житлового фонду.

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що іншої можливості підтвердити зазначені факти позивач не має, так як місто Комсомольське Старобешівського району Донецької області перебуває на тимчасово окупованій території, тому доступу до відповідних реєстрів в нього немає, отримати запитувану відповідачем інформацію позивач не має можливості.

Стаття 4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Відповідно до вимог ст. 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м. на сім`ю.

Стаття 8 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" регламентує, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Аналізуючи вказані положення Закону № 2482 вбачається, що громадяни вправі приватизувати займані ними житлові приміщення, в тому числі житлові приміщення у гуртожитках, в будинках державного житлового фонду. До будинків державного житлового фонду належить також житловий фонд місцевих Рад.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам, зокрема житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Приватизація здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Вказані вище положення Закону № 500 встановлюють право громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них можуть реалізувати конституційне право на житло, зокрема шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом). Житлова кімната у гуртожитку - окреме житлове приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому; житлові приміщення у гуртожитку - приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції), призначені та придатні для постійного проживання у них.

Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до норми п. 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404 (із змінами), відповідно якого документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и) видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що своєю відмовою відповідач порушив право позивача на приватизацію та отримання можливості стати власником майна, право на яке йому надала держава.

Окрім того, позивач є громадянином України, більше п`яти років проживає у зазначеному вище житловому приміщенні в гуртожитку, іншого житла у власності або постійному користуванні не має.

А тому, позивач вселився в спірну кімнату у 2006 році на законних підставах, в тому числі на підставі ордера № 358 від 28.11.2006 року, виданого ЖКО заводу імені Карла Лібкнехта.

Також, між позивачем та Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради 04.01.2017 року укладено договір найму житлового приміщення, згідно з яким позивач є наймачем житлового приміщення загальною площею 18,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.95 року зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім`ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач відмовляючи ОСОБА_2 в приватизації з підстав ненадання відповідної інформації, формально підійшов до вивчення поданого позивачем пакету документів та недостатньо врахував подані відомості, що і стало причиною відмови, яка порушила право позивача на приватизацію та отримання можливості стати власником майна,право на яке йому надала держава.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було досліджено в повному обсязі той факт, що позивач обов`язково повинен мати при собі рішення виконавчого органу міської ради м. Комсомольське про призначення опіки над ним, що може підтвердити факт його статусу як дитини-сироти, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не мають відношення до розгляду даної справи та суперечать положенням Закону № 2482, що громадяни вправі приватизувати займані ними житлові приміщення, в тому числі житлові приміщення у гуртожитках, в будинках державного житлового фонду.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам, зокрема житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Приватизація здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

А тому, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради безпідставно відмовлено позивачу у проведенні приватизації житлового приміщення.

Посилання апелянта, що інформація до якої, як стверджує позивач у нього не має доступу, не була перевірена судом першої інстанції, як обставина та підстава вимог, що стосуються предмета спору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича