РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/3979/19

Провадження № 22-ц/4815/712/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Хилевича С.В., секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач - Рівненський обласний центр з гідрометеорології,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2020 року (ухвалене у складі судді Рижого О.А.) у справі за позовом Рівненського обласного центру з гідрометеорології до ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Рівненський обласний центр з гідрометеорології звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення

Позовна заява обгрунтована тим, що згідно свідоцтва про право власності від 20.05.2009 р. адміністративна будівля метеостанції Сарни Рівненського обласного центру з гідрометеорології, що розташована в АДРЕСА_1 є нежитловою та державною власністю.

Рівненський ЦГМ є єдиним та повноправним власником майна за даною адресою.

Враховуючи потребу у житлі, у 1995 році ОСОБА_3 , яка являється матір`ю відповідача, як працівнику метеостанції було надано дозвіл на тимчасове проживання на її території та вони були зареєстровані за вищевказаною адресою без дозволу позивача.

В 2006 році мати відповідача була звільнена з Рівненського ЦГМ, у зв`язку з виходом основного працівника.

Листом виконавчого комітету Сарненської міської ради № 0416-1429 від 08.09.2016 року Рівненський обласний центр з гідрометеорології повідомлено, що згідно книг видачі ордерів міської ради приміщення за адресою АДРЕСА_1 не розподілялися для проживання громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Для урегулювання відносин між Рівненським ЦГМ та ОСОБА_3 укладалися договори, які продовжувалися кожного року.

У листопаді 2015 року Рівненський ЦГМ надіслав лист про не продовження дії договору № 2 від 31.12.2010р. та, покликаючись на умови договору просив громадянку ОСОБА_3 провести процедуру виписки її та членів сім`ї із вищезазначеного приміщення метеостанції.

Жодних дій для виконання умов договору ОСОБА_3 та Відповідач не вчиняли, що стало підставою для звернення з позовом до суду про виселення з приміщення.

Відповідач не була і не є працівником Рівненського ЦГМ, між ними відсутні будь які договірні відносини, які б давали їй законні права бути прописаною за вищевказаною адресою.

Неможливість користуватися частиною метеостанції, в якій прописана Відповідач, обмежує права Рівненського обласного центру з гідрометеорології.

Дані площі повинні використовуватися виключно для потреб метеостанції Сарни, зокрема розміщення приладів та персоналу.

23 січня 2018 року Відповідачу був направлений лист, в якому просили виписатися зі спірного приміщення, проте жодних дій нею вчинено не було.

15 листопада 2019 року Комісією в складі начальника метеостанції Сарни ОСОБА_5 та працівників метеостанції техніків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтверджено той факт, що Відповідач ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, а саме з весни 2018 року по даний час за вказаною адресою не проживає.

Просили ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2020 року задоволено позов Рівненського обласного центру з гідрометеорології до ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із нежитлового приміщення метеостанції Сарни, Рівненського ЦГМ за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним конституційного права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і тим самим порушує вимоги згаданих норм права.

Саме тому, порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача з належного позивачу приміщення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, 08 квітня 2020 року ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Незрозумілими є як предмет і підстава пред`явленого позову, так і оскаржуване рішення.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Крім того, прийнявши рішення про її виселення, фактично виселено і її сина, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте до участі у справі не було залучено орган опіки та піклування.

Просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу Рівненський обласний центр з гідрометеорології зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, так як при його ухваленні суд керувався положеннями чинного законодавства України.

Просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення.

Задовольняючи позов, та ухвалюючи судове рішення про виселення відповідача, суд першої інстанції зробив висновок, що спірне приміщення є нежитловим, а відтак за статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Встановлено, що Рівненський обласний центр з гідрометеорології є власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.05.2009 р. вбачається, що адміністративна будівля в АДРЕСА_1 є нежитловою будівлею, власником якої є держава Україна в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України в оперативному управлінні Рівненського обласного центру з гідрометеорології.

Відповідно до договору найму житла від 31.12.2010 р. наймодавець - Рівненський обласний центр з гідрометеорології надав наймачеві - ОСОБА_3 , яка являється матір`ю відповідача, житло для проживання на певний строк за плату, що знаходиться у службовому приміщенні будівлі метеостанції за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9).

Додатковою угодою №4 від 10.08.2015 р. до вищевказаного Договору доповнено п. 4.3 підпунктом 1 в наступній редакції «Після припинення дії Договору наймач зобов`язаний протягом 10 днів з дня розірвання Договору подати до відповідної служби заяву про проведення виписки з службової квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , прописаних там осіб, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказана угода підписана наймодавцем та наймачем.

Згідно відповіді Сарненської міської ради на запит від 09.01.2020 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Із довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області встановлено, що за даною адресою також зареєстровано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що частина приміщення, в яке було поселено відповідача на час поселення мало статус житлового, а ОСОБА_1 , була вселена у нього в порядку, встановленому законом, позаяк була зареєстрована там, тривалий час проживала та жодних відомостей про те, що вона самоправно його зайняла позивачем не надано.

Крім того, відповідач та її малолітній син зареєстровані в ньому і на даний час.

Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Проте, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що виселення відповідача, зареєстрованої у спірному приміщенні, відповідає зазначеним законам, не порушує її конституційних прав та прав її малолітньої дитини на житло.

Крім того, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами житлового, а не цивільного законодавства.

Ураховуючи те, що судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову Рівненського обласного центру з гідрометеорології.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, тому з позивача підлягає до стягнення на її користь судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 3153,00 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову Рівненського обласного центру з гідрометеорології до ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення відмовити.

Стягнути з Рівненського обласного центру гідрометеорології на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

С.В. Хилевич