Справа № 201/9258/19
Провадження № 2-о/201/28/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа - Соборний у м. Дніпрі відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою, де заінтересованою особою є Соборний у м. Дніпрі відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження.

В обґрунтування своєї заяви, заявник посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровськ. З часу народження і до 2012 року він проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю родиною: матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком - ОСОБА_4 , 1959 року народження, братом ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_6. Батьки вели неправильний спосіб життя, діти часто були покинуті самі на себе. Не відвідували ані дитячого садочку, ані школи. На обліку в лікарні теж не перебували. Вже в повнолітньому віці він дізнався, що його народження та народження його брата не було зареєстроване, відповідно вони не мали свідоцтва про народження. Заявник також не має паспорту для оформлення якого потрібне свідоцтво про народження. Вказував, що він не може зареєструвати своє народження, оскільки відсутнє медичне свідоцтво про народження. Йому невідомо в якому пологовому будинку був народжений, оскільки мати зникла, а батько помер. Оскільки вони фактично виросли на вулиці їх добре знали сусіди, часто надавали продукти харчування та одяг. Він має фактично сім`ю, однак укласти шлюб та визнати своє батьківство не може оскільки не має жодного документу: ані свідоцтва про народження, ані паспорта. При зверненні заявника до Відділу РАЦСу було повідомлено про необхідність встановлювати факт народження в судовому порядку. В зв`язку з наведеними обставинами, заявник звернувся до суду із заявою та просив встановити факт народження.

Представник заявника надав до суду заяву, у якій просила заяву про встановлення факту розглядати без її участі та задовольнити.

Від представника заінтересованої особи до суду надійшла заява, в якій остання зазначила що заперечень по справі не має та просила розглядати справу без її участі.

Сусіди, які знають заявника з дитячих років, надали пояснення суду в яких вказували, що знали сім`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Заявника знають з дитячих років, оскільки діти багато часу проводили на вулиці. Він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вони неодноразово надавали матеріальну допомогу оскільки сім`я не мала коштів навіть на продукти харчування. Про той факт, що діти не мають свідоцтв про народження вони не знали.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

За змістом ч.ч.1, 2, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елементу права на справедливий суд.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", зазначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації народження якщо в органах реєстрації актів громадянського стану відсутній відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану.

Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом.

Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18жовтня 2000 р. за № 719/4940 (далі - Правила), визначено підстави для проведення державної реєстрації народження дитини.

Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун дитини, особа, яка ї утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 2 ст. 55 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Так під час розгляду справи судом встановлено, що в медичних закладах м. Дніпро записи про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 жінкою ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до Висновку експерта за № 8 від 20 січня 2020 року, враховуючи дані огляду обстеженого, дані стоматологічного статусу, характерних вікових змін стану шкіри обличчя, наявних ознак статевого розвитку, комісія експертів прийшла до висновку, що вік ОСОБА_2 відповідає 30-35 рокам.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини: «дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування». Згідно ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть.

Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, укладення та розірвання шлюбу, зміна імені та смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

Реєстрація народження дитини провадиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові і засвідчується свідоцтвом про народження (ст. 144 Сімейного кодексу України).

Положення статті 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачають, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини свідчить, що сфера дії статті 8 Конвенції розповсюджується також і на питання, пов`язані з реєстрацією та зміною імені та прізвища.

Зокрема, у своїх рішеннях Суд зазначав, що "…стаття 8 не містить ніяких явних положень щодо імен. Однак, імена, як і прізвища, є способом ідентифікації осіб у їх сім`ях і суспільстві, (див. Burghartz проти Швейцарії рішення від 22 лютого 1994, № 280-B, § 24, і Stjerna проти Фінляндії, рішення від 25 листопада 1994, № 299-B, § 37), тому стосуються особистого і сімейного життя..." (див. Guillot проти Франції, рішення від 24 жовтня 1996, § 21).

Судом встановлено, що медичні документи та інші документи на підставі яких можливе проведення державної реєстрації народження заявника відсутні, що унеможливлює проведення державної реєстрації народження заявника на даний час.

За приписами Правил визначено, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у пункті 1 Правил, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду.

Встановлення факту народження необхідне заявнику для державної реєстрації народження, внесення відомостей про його народження до Державного реєстру. Враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, встановлення факту народження дасть заявнику можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 та про існування правових підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 293, 315 ЦПК України, ст. 144 Сімейного кодексу України, ст. 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану",

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 поданої від імені та в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа - Соборний у м. Дніпрі відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту народження - задовольнити.

Встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області дитини чоловічої статі - ОСОБА_2 жінкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дане рішення є підставою для проведення державної реєстрації народження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев