КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/14465/18 Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8649/2020 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

13 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Судді доповідача Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 є поліцейським роти №2 батальйону 1 полку 2 (з обслуговування лівого берега) сержант поліції.

17 січня 2017 року сталося ДТП за участю автомобіля Scoda Octavia A5 н.з. НОМЕР_1 та службового автомобіля Toyota Prius н.з. НОМЕР_2 на синьому фоні, яким керував ОСОБА_1 під час виконання ним службових обов`язків.

Автомобіль Toyota Prius н.з. НОМЕР_2 на синьому фоні належить Департаменту патрульної поліції (далі - ДПП).

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП 17 січня 2017 року, яка призвела до пошкодження службового автомобіля Toyota Prius.

Притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України .

Відповідно до Висновку автотоварознавчого експертного дослідження №19/13-1/19-ЕД/17 від 19 травня 2017 року вартість матеріального збитку завданого власнику службового автомобіля Toyota Prius н.з. НОМЕР_2 на синьому фоні внаслідок ДТП від 17 січня 2017 року складає 52 410, 71 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції майнову шкоду в розмірі 52 410,71 грн. та судовий збір.

26 березня 2020 року відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Позов Департаменту патрульної поліції не визнав, просив суд залишити його без задоволення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення від 30 березня 2020 року та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував до вказаних правовідносин положення ст.22 та ст.1166 ЦК України та прийшов до помилкового висновку, що строк позовної давності у даній справі становить один рік, та застосував до даних правовідносин положення КЗпП.

Апелянт звертає увагу на те, що відповідач є поліцейським, проходження ним служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію».

Для звернення до суду з позовною заявою про відшкодування завданої шкоди поліцейським застосовується загальна позовна давність, а тому строк для звернення позивача до суду не було пропущено.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт послався на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджена постановою Верховної Ради № 243/95-ВР, яка була чинна за момент завдання шкоди позивачу та зазначив, що дане положення розповсюджується на працівників МВС України.

Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2017 року о 19 год. 47 хв. ОСОБА_1 під час виконання ним службових обов`язків поліцейського патрульної служби та керуючи службовим автомобілем «Тойота» р. н. НОМЕР_3 по вул. Драйзера в м. Києві проїхав на забороняючий рух червоний сигнал світлофора, що призвело до зіткнення з автомобілем «Шкода» р. н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , що спричинило пошкодження зазначених транспортних засобів.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн.

На момент ДТП ОСОБА_1 перебував з позивачем у службових відносинах та керував автомобілем «Тойота» р. н. НОМЕР_3 з передбачених Законом підстав і в силу виконання службових обов`язків і проти чого не заперечував у судовому засіданні представник позивача.

У березні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про залишення позову ДПП без задоволення у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 79).

Відмовляючи в задоволенні позову Департаменту патрульної поліції, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк встановлений відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Вказаний строк встановлено в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Позивач про заподіяну шкоду дізнався 17 січня 2017 року, позов підписано і здано на пошту 12 жовтня 2018 року, тобто з пропуском річного строку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слідпозов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відповідно до редакції ч.1 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» щодіяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Доводи апелянта про те, що оскільки відповідач є поліцейським, проходження ним служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію», тому для звернення до суду з позовною заявою про відшкодування завданої ним шкоди застосовується загальна позовна давність, колегія суддів відхиляє враховуючи наступне.

Відповідно до Закону України «Про національну поліцію», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин були відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (далі КЗпП України).

Оскільки КЗпП України встановлено строк для звернення до суду за захистом своїх прав, то інший закон не може бути застосований.

Відсутні подібні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських і в Положенні про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджена постановою Верховної Ради (далі - Положення), яка була чинна за момент завдання шкоди позивачу та на яку посилався апелянт обґрунтовуючи свої вимоги.

Відповідно до п.1 Положення притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами

законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

За шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто, наявні посилання до застосування закону, норми, яких відсутні у спеціальному законі.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції помилково не застосував до вказаних правовідносин положення ст.22 та ст.1166 ЦК України а вважав, що строк позовної давності у даній справі становить один рік, та застосував до даних правовідносин положення КЗпП колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Застосування до спірних правовідносин ст.22 та ст.1166 ЦК України є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, під час яких було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання автомобіля в особистих цілях.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права.

У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Згідно з ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені ст. 228 та ст.233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права та заявив клопотання про необхідність їх застосування.

Судом першої інстанції встановлено, що про ДТП позивач дізнався 17 січня 2017 року, Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у ДТП.

З позовом до суду звернувся 12 жовтня 2018 року, тобто с пропуском встановленого ст. 223 КЗпП України строку.

Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст.234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що позивач пропустив встановлений законом річний строк для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обгрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя доповідач Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль