КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/16369/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9487/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д., по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» про припинення зобов`язань за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати припиненими зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами у зв`язку з пропущеним відповідачем строком позовної давності та невідповідністю грошових розрахунків відповідача дійсності, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24 липня 2019 року ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» надіслало йому вимогу про сплату боргу по кредитному договору, укладеному між ним та АКБ «Дельта Банк». Зазначав, що відповідач отримав право вимоги за кредитним договором та погрожує звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором або продати предмет іпотеки третім особам. Вважаючи такі дії ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» незаконними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, посилаючись на те, що відповідач пропустив строк позовної давності, оскільки строк має рахуватися з дня несплати чергового платежу, тобто з 05 жовтня 2015 року. Оскільки сплив строк позовної давності за основним зобов`язанням, іпотека припинилася відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про іпотеку». Звертав увагу на те, що дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено стягнення на придбане ним житло за рахунок валютного кредиту (а.с. 2-4).

У відзиві на позовну заяву директор «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» - Скринник О.В. зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позивач визнав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував, тому у відповідача, як нового кредитора, виникло право вимагати повернення кредиту та право звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі іпотечного договору. Зазначав, що мораторій не розповсюджується на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження та не може вважатися примусовим стягненням (а.с. 47-49).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» про припинення зобов`язань за кредитним договором відмовлено (а.с. 95-101).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги (а.с. 104-128).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не дослідив докази припинення кредитного договору, а лише послався на окремі його частини. Вказував, що після закінчення строку кредитного договору, його дія фактично припиняється, тому висновок суду, що договір діє фактично на невизначений строк, суперечить ст. 530 ЦК України. Вважає, що кредитний договір припинений у зв`язку з закінченням строку 30 серпня 2017 року, при цьому у кредитора після закінчення строку дії договору збереглося право вимоги виконання зобов`язання від позивача, а у позивача право застосування положення про застосування строків позовної давності. Відповідачу заборонено законом вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Вказував, що направлення вимоги кредитором є частиною процедури примусового стягнення, яка заборонена до завершення дії мораторію, тому вимога є незаконною.

У судовому засіданні представник ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» - адвокат Гончаренко С.М. заперечував проти скарги і просив відмовити у її задоволенні.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 був сповіщений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання повістки особисто (а.с. 138).

ОСОБА_1 направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, в якій посилався на погане самопочуття, листи Ради суддів України та постанову Кабінету міністрів України про продовження карантинних заходів (а.с. 141-142).

Доказів наявності поважних причин неможливості явки ОСОБА_1 чи його представників до апеляційного суду не надано. Клопотань про проведення судового засідання апеляційним судом в режимі відеоконференції до суду не заявлено.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір не припинив своєї дії, як і не припинилася сама іпотека, оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення кредитних зобов`язань та іпотеки, як сплив позовної давності для звернення до суду з позовом до позичальника про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки. Мораторій на звернення стягнення на іпотечне майно не може бути визнано підставою для висновку про припинення зобов`язань за договором.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № 2706/0807/88-324. Відповідно до умов даного договору позивач отримав кредит у розмірі 100 000,00 доларів США на строк з 30 серпня 2007 року по 30 серпня 2017 року, який зобов`язувався повернути у передбачений договором строк та сплатити відсотки за його користування у розмірі 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с. 15-21).

Згідно з п. 10.5. кредитного договору даний договір діє з дня підписання і до повного виконання зобов`язання за даним договором.

Також 30 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» був укладений іпотечний договір № 2706/0807/88-324-Z-1, за умовами якого з метою забезпечення виконання кредитного договору № 2706/0807/88-324 від 30 серпня 2007 року в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 22-26, 50-52).

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» укладено договір №1548/К купівлі-продажу прав вимоги та договір відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним договором та іпотечним договором (а.с. 9-14).

За умовами вказаних договорів ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» прийняв у власність права вимоги, які виникли або можуть виникнути у майбутньому, до божників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за іпотечним договором № 2706/0807/88-324-Z-1 від 30 серпня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 2706/0807/88-324 від 30 серпня 2007 року.

22 липня 2019 року ТОВ «ЕСКРОУ КАПІТАЛ» було направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення умов кредитного договору № 2706/0807/88-324 від 30 серпня 2007 року, в якій вимагав погасити прострочену заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 401 986,54 грн. Попереджено, що якщо вимога не буде виконана, товариство розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 6-8).

Враховуючи вказане, позивач просив визнати припиненими зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами у зв`язку з пропущеним відповідачем строком позовної давності та невідповідністю грошових розрахунків відповідача дійсності.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності, як підстави для припинення зобов`язання, норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Вказана правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 15 травня 2017 року по справі № 6-786цс17 (№ 643/4395/16-ц) та постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 280/185/16-ц (№ 61-4982св18).

Враховуючи вказане, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність законних підстав для визнання зобов`язань за кредитними договором припиненими з підстав, наведених у позовній заяві.

Підстави припинення іпотеки визначено ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За пунктом 16 іпотечного договору від 30 серпня 2007 року цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до виконання іпотекодавцем основного зобов`язання чи настання одного з випадків, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 25).

Враховуючи викладене, визнання іпотеки припиненою за наявності існуючого (не припиненого) основного зобов`язання суперечить вищенаведеним вимогам законодавства.

Тому вимогу позивача про визнання іпотеки припиненою за наявності існуючого (не припиненого) основного зобов`язання за кредитним договором колегія суддів визнала передчасною та такою, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи предмет позову, колегія суддів не прийняла до уваги посилання позивача на неможливість примусового стягнення на предмет іпотеки згідно з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому мораторій не поширюється на направлення вимоги кредитора про виконання основного зобов`язання боржником.

Посилання апелянта на невідповідність грошових розрахунків заборгованості не є підставою для визнання зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами припиненими, тому колегія суддів відхилила такі доводи позивача з огляду на положення глави 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України та ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Інші доводи апелянта цих висновків не спростовують та не можуть бути визнані підставою для задоволення заявлених позовних вимог.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому з огляду на ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 09 липня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Т.О. Невідома

В.М. Ратнікова