Справа № 340/737/18
Провадження № 22-ц/4808/707/20
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Долинкою Орестом Антоновичем, на рішення Верховинського районного суду, ухвалене у складі судді Бучинського А.Б. 27 лютого 2020 року в смт Верховина,

в с т а н о в и в :

11.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що з 02.11.1983 рокупо 14.04.1997 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі в 1985 році вони з дозволу виконкому Верховинської селищної ради розпочали будівництво власного житла у смт Верховина, яке було здійснено за рахунок їх коштів, а роботи щодо перекриття будинку були проведені батьком відповідача та її рідним братом.

Після переїзду разом з двома їхніми дітьми до новозбудованого будинку у 1988 році, вони займалися облаштуванням обійстя та добудовою другого поверху будинку. Зокрема, цього ж року на подвір`ї була викопана криниця, в наступному році викопана та змурована пивниця, побудована стайня, в період з 1994 року по 1996 рік до стайні було добудовано комплекс із цегли, що була видана відповідачу в рахунок заробітної плати з цегельного заводу.

Вона та члени її сім`ї проживають у спірному будинку й після розірвання шлюбу за усною домовленістю з відповідачем, який також проживає у ньому, та вони спільно користуються зазначеним нерухомим майном, оскільки ця домовленість передбачала, що кожен із сторін має право на половину такого нерухомого майна.

Зазначений житловий будинок з господарськими спорудами був зареєстрований за відповідачем 23.01.2002 року на підставі рішення виконкому Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 23.11.2001 року та 04.10.2018 року відомості про право власності на такий внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а 19.11.2018 року до цього реєстру внесено відомості про право власності відповідача на земельну ділянку площею 0,1262 га, на якій знаходиться будинок та яка була зареєстрована 21.04.2008 року.

Посилаючись на те, що відповідач має намір відчужити своїй неповнолітній доньці від іншого шлюбу вищевказане нерухоме майно, яке незважаючи на державну реєстрацію права власності на таке за ним вже після розірвання шлюбу, є їх спільним майном, а також, що він відмовляється поділити будинковолодіння у добровільному порядку, просила суд: визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховинського районного суду від 28.03.2019 року залучено ОСОБА_3 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням Верховинського районного суду від 27 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- земельну ділянку площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок, позначений на плані під літерою А, загальною площею 130,1 кв.м., житловою площею 76,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею, позначеною на плані під літерою Б, гаражем, позначеним на плані під літерою В, сараєм, позначеним на плані під літерою Г, погребом, позначеним на плані під літерою Д, вбиральнею, позначеною на плані під літерою Ж, криницею, позначеною на плані під № 1, огорожею, позначеною на плані під № 2, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, за адресою: АДРЕСА_1 .

АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 право власності на:

-1/2 ідеальну частку земельної ділянки, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 ідеальну частку житлового будинку, позначеного на плані під літерою А, загальною площею 130,1 кв.м., житловою площею 76,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, а саме: літньої кухні, позначеної на плані під літерою Б, гаража, позначеного на плані під літерою В, сараю, позначеного на плані під літерою Г, погреба, позначеного на плані під літерою Д, вбиральні, позначеної на плані під літерою Ж, криниці, позначеної на плані під № 1, огорожі, позначеної на плані під № 2, що розташовані на земельній ділянці, площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення Верховинської селищної ради від 26.03.1986 року № 33 відповідачу, під час його перебування у шлюбі із позивачкою, було надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуальної садиби, а саме житлового будинку та господарських будівель, споруд. Будівництво розпочато у 1987 році та повністю завершено у 2001 році. При цьому, житловий будинок був повністю завершений будівництвом разом із частиною господарських будівель та споруд станом на 1996 рік, тобто до моменту розірвання шлюбу, а лише частину господарських будівель, а саме: літню кухню під літ. Б, гараж під літ. В та сарай під літ. Г було завершено відповідачем уже після розірвання шлюбу.

Враховуючи, що на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про власність», який не пов`язував виникнення права власності з моментом державної реєстрації права власності на нерухоме майно, тому незважаючи на ту обставину, що відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок уже після розірвання шлюбу у 2002 році, суд дійшов висновку, що вказане майно є спільним майном подружжя, оскільки житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами був нажитий сторонами як подружжям та за правилами чинного на момент розірвання шлюбу законодавства являвся спільною власністю подружжя незалежно від особистої участі кожного з подружжя у його створенні.

Одночасно, суд першої інстанції не вбачав можливості виключення частини будівель із об`єму спільного сумісного майна подружжя, з врахуванням доводів відповідача про те, що ним було добудовано частину господарських будівель уже після розірвання шлюбу, оскільки виходячи із змісту юридичного поняття «головна річ та її приналежність» житловий будинок є головною річчю, а усі господарські будівлі та споруди її приналежністю, щодо яких не може виникати окремих цивільних прав та обов`язків, і відповідач не вживав заходів для реєстрації цих будівель, як окремого нерухомого майна.

Також суд першої інстанції вказав, що у випадку набуття у власність земельної ділянки одним з подружжя шляхом її приватизації, якщо на такій земельній ділянці розташований житловий будинок, що визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя та здійснено його поділ, то до кожного з подружжя переходить право власності на частку земельної ділянки, яка відповідає розміру частки у спільній власності на будинок, а оскільки встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,1262 га, право власності на яку відповідач набув в порядку приватизації, тому в момент приватизації земельної ділянки відповідачем до позивачки перейшло право власності на частину цієї земельної ділянки, що відповідає розміру її частки у власності на будинок, який суд визнав об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи вимогу про поділ зазначеного майна шляхом визначення ідеальної частки, суд першої інстанції врахував загальні принципи чинного на той час законодавства щодо рівності часток у спільній власності подружжя та не вбачав підстав для відступу від таких шляхом збільшення розміру частки відповідача з врахуванням встановлених фактів часткової добудови та надбудови господарських приміщень після розірвання шлюбу, оскільки на час розгляду справи відповідачем не представлено жодних доказів про те, яку частку від об`єму іншого спільного сумісного майна подружжя становить майно, створене ним після розірвання шлюбу, та наскільки збільшився розмір його частки внаслідок таких дій.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд зазначив, що при визначені початку перебігу позовної давності, яка встановлюється тривалістю в три роки, слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, а позивачка продовжувала проживати у спірному житловому будинку та користувалася господарськими спорудами, з 24.09.2002 зареєструвала своє місце проживання за цією ж адресою і відповідач до 2018 року не чинив їй перешкод у користуванні майном, тому вона вважається такою, що не пропустила строк звернення з позовом до суду.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин норми чинного на той час КпШС, не врахував, що сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, амайно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Отже, якщо на спорудження спірного будинковолодіння було використано матеріали, які належали особисто відповідачу, а також якщо частина будинковолодіння була побудована вже після розірвання шлюбу між сторонами, то ці обставини повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Вказує на те, що надаючи оцінку акту № 24 про закінчення забудови індивідуальної садиби ОСОБА_2 , суд дійшов помилкового висновку про те, що спірне нерухоме майно у повній мірі побудоване сторонами в шлюбі за спільні кошти та спільною працею, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такий висновок повністю суперечить вказаному акту, іншим письмовим доказам та поясненням сторін і свідків. Зокрема, сторони з 1997 року не ведуть спільного господарства, а господарські споруди: літня кухня та надбудова над нею, гараж і сарай, побудовано відповідачем разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 . При цьому, оскаржуваним рішення суду остання була позбавлена права власності на спільне майно, нажите в шлюбі.

Для визначення року побудови житлового будинку та господарських спору 02 жовтня 2019 року судом була призначена будівельно-технічна експертиза. Однак, 10.12.2019 року експерт повідомив суд про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненаданням сторонами технічних документів на домоволодіння станом на 1997 рік. При цьому, судом не визначався перелік матеріалів, необхідних для проведення призначеної експертизи, і не заслухано експерта з цього питання, проігноровано важливість висновку експерта у даній справі, який в сукупності з іншими доказами дав би змогу суду об`єктивно встановити весь обсяг майна, що підлягає поділу, а відповідач не заперечував та не ухилявся від надання експерту на його вимогу будь-яких документів та/чи матеріалів.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що спірний будинок є «головною річчю», а окремі будівлі та споруди її приналежністю, щодо яких не може виникати окремих цивільних прав та обов`язків, і що відповідач не вживав заходів для реєстрації цих будівель як окремого нерухомого майна. При цьому зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують чи спростовують факт, що житловий будинок є «головною річчю», відповідно таке не було предметом перевірки й оцінки судом першої інстанції, оскільки для з`ясування таких обставин необхідні спеціальні знання, а будівельно-технічна експертиза в справі не була проведена. Крім того, судом було встановлено, що після розірвання шлюбу з позивачкою, відповідач здійснив надбудову над господарськими будівлями, де облаштував житло для своєї нової сім`ї.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що апелянт, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, не зазначає які його особисті вкладення у нерухоме майно судом не враховано, та як вони повинні враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності.

Суперечливими є доводи апелянта про закінчення будівництва індивідуальної садиби в 2001 році, оскільки ним вказано, що житловий будинок, зазначений в плані літ. «А» дійсно побудовано в шлюбі та може бути поділений. Також акт про закінчення забудови індивідуальної садиби як окремий документ не є визначальним в тій чи іншій мірі. При цьому, апелянтом не подано суду жодного доказу про новостворене майно надбудови другового поверху літньої кухні, зокрема, декларації про завершення будівництва, рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння поштової адреси, виділення земельної ділянки для цієї мети чи поділ існуючої, а у всіх поданих ним документах другий поверх житлового комплексу є лише частиною літньої кухні, яка відноситься до господарських будівель та споруд.

Щодо доводів апелянта про не проведення будівельно-технічної експертизи, то така не була проведена з об`єктивних причин у зв`язку з відсутністю первинних документів.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Позивачка та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.1983 року, який розірвано рішенням Верховинського районного суду від 25.02.1997 року, яке набрало законної сили 07.03.1997 року, про що 14.04.1997 року здійснено запис в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за № 22 (т. 1 а.с.13, 14, 73).

Рішенням виконавчого комітету Верховинської селищної ради від 23.11.2001 року за № 54 затверджено акт № 24 від 22.11.2001 року про закінчення забудови індивідуальної садиби ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , згідно якого комісія постановила вважати прийнятою в експлуатацію забудову садиби відповідача, що побудована на підставі договору про забудову садиби на земельній ділянці згідно рішення Верховинської селищної ради від 26.03.1986 року за № 33. На присадибній земельній ділянці площею 700 кв.м., що фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , побудовано: а) мансардний житловий будинок, який має коридор, кладову, кухню, п`ять житлових кімнат, веранду на другому поверсі, площа забудови 101,8 кв.м., корисна площа 110,4 кв.м., житлова площа 76,7 кв.м. Матеріали фундаментів б/бетон, стін дерево, перекриття дерево, покрівлі азбестоцементні хв. листи, опалення пічне, електропостачання від існуючої ЛЕП, водопостачання шахтн. колодязь; б) надвірні будівлі: літня кухня, гараж, сарай, погріб, вбиральня, криниця, огорожа; в) проведено благоустрій ділянки (т. 1 а.с.60).

При цьому, з акту вбачається, що забудову присадибної земельної ділянки розпочато у 1987 році та завершено у 2001 році.

23.01.2002 року Верховинською селищною радою на підставі рішення цієї ж селищної ради від 23.11.2001 року № 54 відповідачу видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . Цього ж дня даний житловий будинок зареєстрований в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 9 за реєстровим номером № 882 (т. 1 а.с. 61).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.10.2018 року № 140685508 за відповідачем 04.10.2018 року на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23.01.2002 року зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку, загальною площею 130,1 кв.м., житловою площею 76,7 кв.м., літ. А, літньої кухні, літ. Б, гаража, літ. В, сараю, літ. Г, погреба, літ. Д, вбиральні, літ. Ж, криниці під № 1 та огорожі під № 2 (т. 1 а.с. 62).

Згідно копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення відповідача, такий складається з: житлового будинку, загальною площею 130,1 кв.м., житловою площею 76,7 кв.м., літ. А, літньої кухні, літ. Б, гаража, літ. В, сараю, літ. Г, погреба, літ. Д, вбиральні, літ. Ж, криниці під № 1 та огорожі під № 2. Рік побудови як житлового будинку, так і господарських будівель та споруд - 1999 (т. 1 а.с. 63-65).

При цьому, з копії технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 від 13.11.2018 року, виготовленого на замовлення позивачки, вбачається, що садибний (індивідуальний) житловий будинок складається з: житлового будинку, загальною площею 129,0 кв.м., житловою площею 75,1 кв.м., літ. А, літньої кухні, літ. Б, гаража, літ. В, стайні, літ. Г, навісу, літ. Д, вбиральні, літ. Е, вбиральні, літ. Є, пивниці, літ. Ж, колодязю під № 1, воріт під № 2 та огорожі під № 3. Рік побудови як житлового будинку, так і господарських будівель та споруд - 1988 (т. 1 а.с. 21-24).

21.04.2008 року на підставі рішення Верховинської селищної ради від 15.06.2007 року відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 853016, згідно якого він є власником земельної ділянки площею 0,1262 га, кадастровий номер :03:001:0503, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного Державного акта 19.11.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за відповідачем, що підтверджується копіями відповідного витягу від 23.11.2018 року № 146594833 та інформаційної довідки від 23.11.2018 року № 146603111 (т. 1 а.с.27, 66-67).

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов від 31.10.2018 року ОСОБА_1 проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1988 року. Місце проживання позивачки в даному житловому будинку зареєстровано з 24.09.2002 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України, довідкою Верховинської селищної ради від 31.10.2018 року за № 3119 (т. 1 а.с. 8-9, 15).

16.01.2001 року Відділом РАГС Верховинського РУЮ в Івано-Франківській області зареєстровано шлюб між відповідачем та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 70).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі застосовуються положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України та Закону України «Про власність».

Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність», в редакції чинній на час розірвання шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначається, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю.

Судом встановлено, що житловий будинок, позначений на плані під літ. А, був розпочатий будівництвом одразу після надання під забудову земельної ділянки та повністю був завершений разом із частиною господарських будівель та споруд до моменту розірвання шлюбу, що також підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

На момент закінчення будівництва спірного домоволодіння діяли норми КпШС України, зокрема ч. 1 ст. 22 цього кодексу. З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його збудовано у шлюбі, в інтересах сім`ї та з метою проживання, ведення спільного господарства на земельній ділянці, що була відведена під час шлюбу для цієї мети.

Доводи апеляційної скарги про те, що на спорудження спірного будинковолодіння було використано матеріали, які належали особисто відповідачу, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, якими підтверджуються такі обставини.

При цьому, необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на не проведення будівельно-технічної експертизи у даній справі та на те, що судом проігноровано важливість висновку експерта, який в сукупності з іншими доказами дав би змогу суду об`єктивно встановити весь обсяг майна, що підлягає поділу, враховуючи наступне.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 5 цієї статті вказує, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що відповідач та його представник не заявляли клопотання щодо призначення додаткової, повторної іншої експертизи чи іншої експертної установи.

Відповідно до п. 3.1. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 № 127, в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності, технічній інвентаризації підлягають об`єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самовільно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

Пунктом 2.2. даної Інструкції, в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності, визначено поняття будинків садибного типу, а саме, що житловий будинок указаної категорії складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень. На присадибних земельних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, вбиральні тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, навіси, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Згідно пп. 1 п. 6 Розділу І цієї Інструкції, в редакції на час розгляду справи, технічну інвентаризацію проводять перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт .

Відповідно п. 4 глави 1 Розділу ІІ даної Інструкції господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вжиття відповідачем заходів для реєстрації як окремого об`єкта нерухомого майна добудованих чи реконструйованих ним спільно з ОСОБА_3 господарських будівель.

Таким чином, безпідставними є посилання апелянта на те, що не було предметом перевірки й оцінки судом першої інстанції обставин, що житловий будинок є «головною річчю», а усі господарські будівлі, споруди її приналежністю, та суд першої інстанції, врахувавши добудову та реконструкцію частини господарських будівель, дійшов правильного висновку, що у зв`язку з цим відсутня можливість виключення частини таких будівель із об`єму спільного сумісного майна подружжя.

При цьому, оскільки на час розгляду справи відповідач не подав жодних доказів про те, яку частку від об`єму іншого спільного сумісного майна подружжя становить створене ним майно після розірвання шлюбу, та наскільки збільшився розмір його частки внаслідок таких дій, а показання свідків в цій частині не можуть бути джерелом відомостей про об`єм створеного майна, вартість, перелік будівельних робіт, суд вірно вказав на відсутність підстав для відступу від рівності часток шляхом збільшення розміру частки відповідача з врахуванням встановлених фактів добудови та реконструкції господарських будівель на території будинковолодіння після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ч. 4 вказаної статті при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання об`єктами права спільної сумісної власності сторін спірної земельної ділянки, спірного житлового будиноку з господарськими будівлями та спорудами, та їх поділ в рівних частинах шляхом визнання права власності на 1/2 ідеальну частку таких за ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 27 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 липня 2020 року.