ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року

м. Харків

справа №616/208/19

провадження №22-ц/818/3601/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Хорошевського О.М.

суддів: Бурлаки І.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану в особі її представника ОСОБА_3 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року постановлене суддею Риковим М.І,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним,

встановив:

В березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд стягнути суму боргу в розмірі 90000,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого позикодавець, тобто позивач, передав у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60000,00 грн із строком повного повернення боргу не пізніше 05.03.2019.

Позичальниця не виконала свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позикодавцю. Згідно з умовами договору позики, укладеного між сторонами у разі прострочення зобов`язання встановлюється неустойка у розмірі 50 % від суми боргу, яку позичальниця зобов`язується сплатити на користь позикодавця.

Вказує, що відповідачка в порушення положень Договору позики та вимог законодавства не виконала добровільно своїх зобов`язань, а тому у зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення боргу та неустойки у розмірі 50% від суми боргу та просить позов задовольнити в повному обсязі.

12 квітня 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати договір позики удаваним.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір позики, укладений у формі розписки від 05.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є удаваним.

05 березня 2016 року нею була складена розписка про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 60000 грн начебто у якості позики із строком повернення до 05 березня 2019 року. Однак, між нею та позивачем жодних правовідносин з позики не існувало і не існує.

Зазначає, що між нею та ПСП «імені Шевченка», в особі директора Бєлашова О.М. було укладено договір оренди землі від 01 листопада 2007 року, згідно умов якого вона передала, а ПСП «імені Шевченка» прийняло у строкове платне користування строком на 10 років земельну ділянку, площею 5,7209 га, кадастровий номер :02:000:0141, що був зареєстрований у Державному реєстрі земель за № 26 від 19.02.2009 року. Також, між чоловіком ОСОБА_2 та ПСП «імені Шевченка» було укладено договір оренди землі від 01 листопада 2007 року. Строк дії обох договорів закінчився 19 лютого 2019 року. На початку березня 2016 року вона від свого імені та від імені свого чоловіка звернулась до керівництва ПСП «імені Шевченка» - директора Бєлашова О.М. з питань про виплату подружжю авансом орендну плату за користування належними їм земельними ділянками за 03.2016 - 03.2018 роки з одночасною фіксацією суми орендної плати по двом договорам. Вказану пропозицію керівник ПСП «імені Шевченка» ОСОБА_1 прийняв, але запропонував оформити таке збільшення у вигляді «боргової розписки», пояснюючи це тим, що складання такої розписки це самий простий спосіб оформити отримання грошей без необхідності внесення відповідних змін до договорів оренди та сплати податків від суми виплаченої орендної плати у збільшеному розмірі. Привабливість для керівника ПСП «імені Шевченка» Бєлашова ОСОБА_5 М ОСОБА_6 її пропозиції полягала в тому, що вартість орендної плати фіксувалась на момент видачі їй авансового платежу за 03.2016 по 03.2018 роки, натомість орендна плата змінюється у бік її збільшення кожного року.

Фактично 05 березня 2016 року ПСП «імені Шевченка» в особі керівника Бєлашова О.М. було вчинено правочин з виконання зобов`язання по сплаті орендної плати за договорами: оренди землі від 01 листопада 2007 року земельної ділянки, площею 5,7209 га, кадастровий номер :02:000:0141, зареєстрованого у Державному реєстрі земель за № 26 від 19 лютого 2009 року та оренди землі від 01 листопада 2007 року земельної ділянки, площею 5,752 га, кадастровий номер :02:000:0140, що був зареєстрований у Державному реєстрі земель за № 26 від 19.02.2009 року у спосіб внесення орендної плати наперед за період 03.2016 03.2018 у розмірі 60000 грн на підтвердження чого була видана розписка, в порядку ч.1 ст.545 ЦК України. На підставі викладеного просить задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 11 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 березня 2016 року в розмірі 60 000 грн та неустойки в розмірі 30000 грн, а всього 90000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду невідповідають обставинам справи, та посилається на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що на початку березня 2016 року ОСОБА_2 від свого імені та імені свого чоловіка ОСОБА_7 звернулась до керівника ПСП «Імені Шевченка» в особі директора Бєлашова О.М. з питанням про виплату їм авансом орендної плати за користування земельними ділянками за 03.2015 по 03.2018 з одночасною фіксацією суми орендної плати по двом договором. ОСОБА_7 отримала орендну плату за зазначені періоди у сумі 60000 грн, що оформлено розпискою від 05.03.2016.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 зазначає, що апеляційна скарга необґрунтована та безпідставна, рішення суду є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотримання норм матеріального і процесуального права. Просить рішення суду залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Згідно ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що зважаючи на невиконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання стосовно повернення позики, позивач за первісним позовом вправі вимагати від ОСОБА_7 стягнення відповідної суми за договором позики та нараховану суми неустойки в зв`язку з неповерненням грошових коштів.

Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог суд виходив із того, позивач в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання договору позики удаваним є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме: на укладання договору про дострокове отримання орендної плати за 2016-2019 роки, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження, підстав для задоволення зустрічних позовних вимог не має.

Також, зазначено, що у обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у ОСОБА_9 як фізичної особи, а не керівника підприємства, та ОСОБА_2 була потреба в укладенні певного правочину, за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме: укладання між стонами договору позики у формі розписки. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків.

Судова колегія не погоджується з висновками суду, в частині обґрунтованості вимог щодо стягнення неустойки у сумі 50% від суми боргу за борговою розпискою, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику суму грошей в розмірі 60000 грн терміном до 05 березня 2019 року. В разі неналежного виконання зобов`язання ОСОБА_2 зобов`язалась виплатити ОСОБА_1 неустойку в розмірі 50 % від суми позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Таким чином, договір позики є окремим документом передачі грошей чи майна, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі якщо сторони уклали саме договір позики..

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору після отримання коштів, підтверджуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Так, ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 розписку зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 отримала 60 грн у борг та зобов`язалась сплатити неустойку у розмірі 50% від суму боргу, датою повернення до 05.03.2020 року.

Позивач зазначив, що відповідачка свої зобов`язання з погашення боргу не виконала, у зв`язку з чим він звернулася із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом на захист і звернувся до суду 12 березня 2019 року.

Суд першої інстанції правомірно стягнув суму боргу у розмірі 60000 грн, однак невірно визначився з правовою природою неустойки яка зазначена у договорі.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Однак, оскільки боргова розписка не є договором, тому застосовувати до неї положення закону про сплату неустойки не можна.

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення нейстойки з відповідача на користь позивача відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про удаваний правочин, і про отримання вказаних грошових коштів як орендної плати то судова колегія зазначає наступне.

Розписка, надана позивачем в якості доказу, не містить інформації про правовідносини, які виникли між ПСП «імені Шевченка» в особі директора Бєлашова О.М. та ОСОБА_2 , а містять інформацію про правовідносини, які виникли між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , оскільки розписка написана та підписана саме ОСОБА_10 . Жодних відомостей що вказані кошти отримані як орендна плата не має.

Допитані в судовому засіданні свідки вказали лише на те, що ПСП «імені Шевченка» як орендар, фактично сплачує фізичним особам орендодавцям суму орендної плати, яка не відповідає сумі зазначеній в договорах оренди. Підтвердили лише те, що між ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_7 також були укладені договором оренди землі з ПСП «імені Шевченка».

Таким чином, позивачка за зустрічним позовом жодним належним та допустимим доказом не підтвердила факту отримання вказаних грошових коштів за розпискою в якості орендної плати не підтвердила.

Разом з тим вбачається, що рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим, оскільки судом перевірено усі доводи сторін, в тому числі, що стосуються предмету позову.

Доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням представника відповідача, які були предметом розгляду у справи, і зводяться до незгоди з рішенням суду і вимог щодо переоцінки наданих доказів.

Пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення неустойки за договором позики з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином оскільки вимогипозивача задоволено на 66,6% (900*66,6/100=599,44) то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 599,44 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 384,96 грн, оскільки апеляційну скаргу задоволено на 33,3% (1152,60*33,3/100=384,96).

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 11 березня 2010 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 неустойку у розмірі 30000,00 грн борговою розпискою 05 березня 2016 року. В задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 599 (п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 44 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 384 (триста вісімдесят чотири гривні 96 коп).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В.Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 липня 2020 року