Справа № 496/2150/19
Провадження № 2/496/255/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дигуляр А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача: Служба у справах дітей Біляївської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації та стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила та в якому просить усунути перешкоди у користуванні нею будинком АДРЕСА_1 , які чинять ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та висилити їх з спірного будинку, також просить позбавити права користування будинком ОСОБА_2 , та зняти його з реєстрації, також просить стягнути з відповідачів судовий збір.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником зазначено житлового будинку, але без її згоди та відома за даною адресою були прописані: брат позивачки - ОСОБА_2 , мати позивачки - ОСОБА_3 та вітчим позивачки - ОСОБА_4 місце проживання брата, позивачці невідоме, а от мати з вітчимом чинять перешкоди у користування її майно про, що вона неодноразово зверталась до відділу поліції. Зазначений будинок вона придбала у ОСОБА_5 , окрім неї, реєстрації за даною адресою ніхто не мав. Дозволу на реєстрацію ОСОБА_2 вона не надавала. За адресою її реєстрації (у тітки) проживати з родиною не може, тому змушенні звертатись за допомогою до друзів. В добровільному порядку спір не був вирішений, що змусило її звернутись до суду для вирішення питання по суті.

Також позивач в судовому засіданні пояснила, що вже 6 місяців мешкають з малолітньою дитиною в машині у зв`язку з порушенням відвідачами їх прав.

Ухвалою суду від 04.07.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 24).

Ухвалою суду від 13.02.2020 року до участі у справі було залучено службу у справах дітей Біляївської РДА та закриття підготовчого провадження по справі (а.с. 125-126).

В судовому засіданні позивач та її представник усно відмовились від клопотання про витребування доказів по справі та від залучення співвідповідача - Центр надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, та від них наявна заява про розгляд справи за їх відсутності, на збільшених позовних вимогах наполягають. В попередніх судових засіданнях позивач стверджувала, що не надавала дозволу на реєстрацію ОСОБА_2 в її будинку. Цей будинок придбала вона ще 2009 року, повернувшись до нього у 2018 році виявила, що мати та вітчим в ньому проживають також без її дозволу, в будинку зміненні замки, доступу до нього вона не має, хоча до цього перешкоди у доступі до житла не було, у зв`язку з чим звернулась до органу поліції. Представник позивача зазначив, що оскільки позивач не надавала дозволу на реєстрацію в її будинку, то така реєстрація не законна.

Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, але в матеріалах справи наявна заява представника відповідачів - адвоката Осадчої Н.В. про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечують в повному обсязі. У своїх поясненнях, наданих суду ОСОБА_3 , заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивує це тим, що позивачка в передбаченому ст. 334 ЦК України, не підтвердила своє право власності на зазначений будинок. Не навела підстав вважати, що вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, як це визначено нормами ст. 116 ЖК України. Вимоги позивачки заявлені з порушенням ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Щодо зняття з реєстрації сина відповідачки - ОСОБА_2 , то законом передбачено певний порядок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, яку позивач не дотрималась. В судовому засіданні заперечувала доводи позивачки та зазначила, що будинок було придбано за спільні кошти позивачки та відповідачів, мати та вітчим проживають в будинку без реєстрації та зі згоди доньки. (а.с 32-34).

Представник служби у справах дітей в судове засідання не з`явилась та надала суду заяву в якій просить судове засідання проводити за відсутності їх представника, справу вирішити за наявними матеріалами справи. Щодо листа в якому було зазначено, що третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача заперечує проти позовних вимог, то даний висновок було зроблено помилково, через відсутність матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2009 року, ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 7). Відповідно витягу від 12.11.2019 року, зареєстровано право власності було 16.04.2009 року (а.с.80).

Спільності придбання спірного будинку за сумісні кошти позивачкою та відповідачами суду не доведена, але позивач не заперечувала що відповідачі є рідними їй - мати, брат, вітчим.

Відповідно записів із домової книги для реєстрації громадян, які проживають за вищевказаною адресою, з 25.03.2009 року в будинку зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 (а.с. 8-9).

Згідно довідки Біляївської міської ради № 477 від 30.03.2009 р., станом на той час, за адресою буд АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_5 , колишній власник будинку (а.с. 10).

Позивач в уточненому позові зазначає, що оскільки довідка Біляївської міської ради № 477 складена 30.03.2009 р. і там не зазначений відповідач ОСОБА_2 то він згідно логіки позивача був зареєстрований там пізніше без її згоди.

Але суд звертає увагу на те, що штамп із домової книги для реєстрації громадян, які проживають за вищевказаною адресою, проставлений 25.03.2009 року органом який відповідав на той час за реєстрацію, так званий «паспортний стіл», який був первісним порівняно з Біляївською міською радою, та з якого в подальшому відомості надходили до міської ради.

З урахуванням стислого часу між реєстрацією ОСОБА_2 та наданням довідки № 477 від 30.03.2009 р., зазначена інформація ще не була надана міської ради, що привезло до наявності документів які протирічать один одному.

Реалізуючи свої майнові права, ОСОБА_1 звернулась до органу поліції із заявами від 22.07.2018 року,та від 05.09.2018 року за результатом розгляду яких було встановлено, що з 2014 року гр. ОСОБА_3 чинить перешкоду у доступі у власний будинок ОСОБА_1 , між даними особами виник цивільно-правовий спір та за наслідками розгляду заяви було встановлено, що гр. ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , не пускають до її будинку мати, отримати пояснення від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вдалось, оскільки ніхто не виходив із будинку, за результатом розгляду заяв, було встановлено відсутність складу кримінального правопорушення та рекомендовано звернутись до суду для вирішення цивільно-правового конфлікту (а.с. 12, 13, 110, 111).

Позивач зверталась до Біляївського ВП ГУНП в Одеській області також із заявою про виселення з її будинку АДРЕСА_1 близьких родичів. Працівниками поліції було виявлено, що даний будинок належить заявниці, на даний час в ньому проживають її родичі, за фактом виїзду за даною адресою, не було нікого виявлено, мешканців на місці не було (а.с. 112).

З висновку від 17.08.2018 року (а.с.111) також вбачається, що з слів сусідів, відповідач ОСОБА_3 знаходиться дома дуже рідко, що також ставить під сумнів твердження позивача, що вона намагалась реалізувати свої права власника.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В порушення вищевказаного, позивачем не надано доказів того, що відповідачі дійсно чинять перешкоди у вселенні ОСОБА_1 до її будинку, чи будь-яким чином перешкоджають їй у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, оскільки орган поліції за адресою нікого не виявляв, а клопотання про виклик свідків позивачем не заявлялось (ст. 317 ЦК України).

На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону., а ч. 2 зазначеної статті визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом уразі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд також звертає увагу, що між моментом укладання Договору купівлі - продажу від 11 квітня 2009 року та першим зверненням до поліції 22.07.2018 року, пройшло 9 років, що з урахуванням родинних зав`язків - ОСОБА_3 - мати позивачки, ОСОБА_4 - вітчим позивачки, останні набули законного права проживати у зазначеному будинку, відсутність якого позивач не спростувала належними доказами. Вимог про вселення її до будинку не заявляла. Це дає підстави стверджувати, що відповідачі законно набули право користування житловим приміщенням.

Що стосується заяви позивачки про те, що вона не надавала згоди на реєстрацію в будинку відповідача - ОСОБА_2 (брата позивачки), то суд звертає увагу, що останній був зареєстрований у спірному будинку 25.03.209 року (а.с. 9, 113), а договір купівлі-продажу був укладений 11 квітня 2009 року (а.с. 7), а право власності зареєстроване було за позивачкою відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 16.04.2009 року (а.с. 80). Тобто дозвіл саме позивача, на момент реєстрації ОСОБА_2 не був потрібен, оскільки власник будинку був інший. А відповідних доказів щодо втрати права користування з інших підстав не проживання в будинку більш тривалого строку, акти про не проживання та інше до суду не надавались.

Додана до матеріалів справи відповідь начальника Біляївського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 09.11.2019 року, як доказ на підтвердження реєстрації ОСОБА_2 в будинку ОСОБА_1 без її дозволу, не приймається судом, оскільки має протиріччя з доданими копіями сторінок будинкової книги, про реєстрацію відповідача за адресою буд АДРЕСА_1 (а.с. 8-9, 115), якій суд надає перевагу, оскільки в ній міститься штамп про реєстрацію ОСОБА_2 саме 25.03.209 року .

Згідно довідки № 2650 від 23.08.2019 року виданої виконкомом Біляївської міської ради, в спірному будинку зареєстрований тільки ОСОБА_2 (з 25.03.2009 року), зазначений як наймач, будинок в задовільному стані (а.с. 113).

Твердження позивачки про те, що вона мешкає з малолітньою дитиною в машині вже пів року, нічим не доводяться. На запитання суду, чи зверталась вона до Органу опіки та піклування з цього приводу, позивач зазначила що ні. Інших допустимих та належних доказів на підтвердження зазначених фактів не надала.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Від так, враховуючи, що згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як зазначив у своїх постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2020 року (провадження № 61-38207ск18) «матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною».

Таким чином, оскільки позивач не надала доказів того, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають у реалізації наданих їй прав щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317, 319 ЦК України), в судовому засіданні не було встановлено обставин (фактів), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виник спір. Розглянувши справу, суд дійшов висновку що відповідач не довела факт перешкоджання у користуванні та володінні житловим будинком з боку відповідачів по відношенню до позивачки, що є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 43, 76-81, 229, 258, 259, 263-266, 268, 272, 273 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319 ЦК України, ст. 47 Конституції України, суд.-

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні позивача: Служба у справах дітей Біляївської районної державної адміністрації (адреса: Одеська область, м. Біляївка, пр. Незалежності, 11) про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим будинком який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку, про висилення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і стягнення з відповідачів судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 30 червня 2020 року.

Суддя Буран В.М.