Справа № 2-3154/11
Провадження № 6/487/232/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Миколаїв

Суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Сухаревич З.М., розглянувши подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України без вилучення паспортного документа,

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2020 року до суду надійшло подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.А., в якому останній просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 2/487/9/2015.

Свої вимоги державний виконавець мотивував тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №53308529 з примусового виконання виконавчого листа № 2/487/9/2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 1 516 114,78 грн., яка утворилася за кредитним договором № 1718-н від 13.07.2007 року станом на 01.12.2015 року. Боржник у встановленому законом порядку повідомлена про початок примусового виконання рішення. Представники боржника знайомились з матеріалами виконавчого провадження, проте рішення боржником не виконано, декларацію не надано, будь0яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що свідчить про ухилення від виконання боржником зобов`язань за виконавчим документом. В ході примусового здійснення виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника. відповідно до повідомлення Управління державної міграційної служби України від 27.12.2017 ОСОБА_1 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Згідно відповіді Державної прикордонної служби України боржник за період з 31.01.2017 по 21.04.2020 неодноразово (22 рази) перетинала державний кордон України. Отже боржником рішення не виконано, здійснюються витрати на періодичні виїзди за межі України, отже у боржника наявні реальні можливості для виконання вимог виконавчого документа.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року подання державного виконавця прийнято до розгляду і призначено до судового розгляду.

В судове засідання державний виконавець повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали подання, суд приходить до наступного.

На виконанні у головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.А. перебуває виконавче провадження №53308529 з примусового виконання виконавчого листа № 2/487/9/2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 1 516 114,78 грн., яка утворилася за кредитним договором № 1718-н від 13.07.2007 року станом на 01.12.2015 року.

Звертаючись із поданням, державний виконавець зазначає, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення, у зв`язку з чим є підстави для тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст.3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі - Пакт), кожна людина є вільною у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, або які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення, прав і свобод інших осіб.

За правилами ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Відповідно до ч. 4 ст. 313 ЦК України, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для виїзду за кордон, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII з наступними змінами (далі - Закон).

Положеннями пункту 5 частини 1 статті 6 даного Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

В той же час, відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 р. (скарга №28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, також зазначено, що співмірність обмежень у праві виїзду з країни у зв`язку з несплатою боргу виправдано лише остільки, оскільки це сприяє переслідуваної меті забезпечення повернення боргу.

Застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ в Україні як джерела права врегульовано Главою 4 та статтями 17-18 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Згідно п. 1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.19 ч. ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею11 Закону України "Про виконавче провадження"та статтею 441 ЦПК, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 441 ЦПК України, Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Отже, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. Частиною 5 цієї статті визначено, що під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

З повідомлення начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Романчука С. від 23.05.2019 № 20930/14.23.-36/Н вбачається, що з 2017 року державним виконавцем вживались заходи щодо примусового виконання рішення -направлені запити та отримані відповіді, описано та арештовано майно боржника, направлені вимоги боржнику щодо безперешкодного доступу до майна, призначено суб`єкта оціночної діяльності з метою оцінки майна боржника, проведено фотографування майна.

Окрім цього у цьому ж повідомлені вказано, що 22.05.2019 державному виконавцю забезпечено безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_1 . також, в ході здійснення виконавчого провадження боржником на рахунок відділу сплачено грошові кошти в сумі 30 000 грн., з яких 27 088 грн. перераховано стягувачу.

До того ж, з матеріалів справи встановлено, що боржника не погоджується з рішеннями та діями державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, у зв`язку з чим оскаржила їх до суду, зокрема щодо: визнання неправомірною та зобов`язання скасувати постанову від 03.06.2019 р. ВП № 53308529 про передачу матеріалів виконавчого провадження; постанову від 04.06.2019 р. ВП № 53308529 про прийняття виконавчого провадження; постанову від 05.06.2019 р. ВП № 53308529 про арешт майна боржника, а саме, всього нерухомого майна, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 1 489 026, 78 грн; постанову від 05.06.2019 р. ВП № 53308529 про арешт коштів боржника, які містяться на рахунках: Акціонерного товариства «Уксиббанк», МФО 351005, філії «Миколаївське регіональне управління» акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», МФО 326610; акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», МФО 300335; постанову № 2.2-01/60 від 28.05.2019 р. про передачу матеріалів виконавчого провадження; визначення вартості майна боржника.

За результатами розгляду цих скарги винесені ухвали від 28 квітня 2020 року.

Зазначеним спростовуються доводи державного виконавця щодо ухилення боржника від виконання судового рішення.

В той же час, звернення державного виконавця з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути крайнім заходом, який застосовується до боржника коли державним виконавцем виконані вже всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Однак, державний виконавець проігнорував вимоги ст. 441 ЦПК України і до судового засідання не з`явився, доказів на доведення факту ухилення від виконання боржником зобов`язань не надав.

Також слід зазначити, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим саме виконавець повинен довести суду чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Оцінюючи наведене в сукупності, суд дійшов до висновку, що законних підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не вбачається.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні подання відмовити.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.441 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Павлюк М.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Суддя З.М.Сухаревич