Справа № 495/6816/19
№ провадження 2/495/719/2020
р і ш е н н я
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

03 липня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

справа №495/6816/19,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському Одеської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету культури і мистецтв в особі першого проректора Бондаря І.С. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:
31.07.2019 року ОСОБА_1 , звернулася до Білгород - Дністровського міськрайонного суду з позовом до Київського національного університету культури і мистецтв в особі першого проректора Бондаря І.С., про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, просить суд: визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду; постановити рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ № 1316-к від 29.06.2018 року про звільнення з 30.06.2018 року ОСОБА_1 з посади інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук Київського національного університету культури і мистецтв /п.2 ст.36 КЗпП України/.

Поновити ОСОБА_1 на посаді програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук Київського національного університету культури і мистецтв; зобов`язати Київський національний університет культури і мистецтв виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі; допустити негайне виконання суду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.07.2016 року між нею та Київським національним університетом культури і мистецтв був укладений безстроковий трудовий договір, згідно якого вона була прийнята на посаду інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук Київського національного університету культури і мистецтв.

Вказує, що наказом військового комісара Печерського районного у м. Києві військового комісаріату /по стройовій частині/ № 61 від 13.06.2018 року, ОСОБА_1 молодший спеціаліст запасу була призвана на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців та з 13 червня 2018 року призначена слухачем 2 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військової академії.

Однак, зазначає, що з липня 2018 року вона перестала отримувати заробітну плату за місцем своєї постійної роботи.

В травні 2019 року з відповіді Київського національного університету культури і мистецтв вона дізналась, що наказом № 1316-к від 29.06.2018 року вона звільнена з займаної посади 30.06.2018 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору /п.2 ст. 36 КЗпП/ на підставі її заяви та згоди в.о. ректора ОСОБА_2 , але вказує, що не писала жодної заяви про звільнення, оскільки раптом була призвана на військову службу.

Тому, вказуючи на те, що в травні 2019 року, після отримання копії наказу про звільнення, вона дізналась, що права, гарантовані їй державою, як особі, яка призвана для проходження військової служби порушені, вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

06 серпня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області /суддя Боярський О.О./ по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження та вона призначена до судового розгляду по суті.

25 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Прийомова О.Ю. вказана справа була прийнята до провадження та призначена до судового розгляду по сутті.

Представник відповідача надав письмовий відзив від 25.09.2019 року на позовні вимоги, згідно якого вказав, що позивач перебувала з відповідачем у строкових трудових відносинах, що підтверджено заявою позивача з її особистим підписом, з чітко визначеним строком з 15.03.2018 року по 31.06.2018 року з наступним звільненням у зв`язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору та наказом № 496-к від 05.03.2018 року.

В даному випадку між сторонами припинились правовідносини у зв`язку із звільненням працівника під час служби, з якої закінчився строк трудового договору на підставі п.2 ст 36 КЗПП.

Роботодавець має право звільнити працівника останнього дня строкового договору, що і було зроблено відповідачем.

Тож, звільнення за цієї підстави під час служби вважає правомірним.

Адже, за таким працівником зберігають робоче місце, посаду і середній заробіток лише протягом строку дії трудового договору.

Вже після закінчення дії строкового трудового договору відповідач видав відповідний наказ № 1316-к від 29.06.2018 року про звільнення позивача з посади інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук та виплатив грошову компенсацію за відпрацьований період роботи і на цьому трудові відносини фактично припинились.

Відповідач стверджує, що позивач знала термін дії строкового договору, так як засвідчила це своїм підписом і в подальшому не повідомила про свої наміри продовжити співпрацю з роботодавцем.

З урахуванням вищевикладеного просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Не погодившись з відзивом відповідача, позивач надала заперечення на відзив від 21.10.2019 року, згідно яких зазначила, якщо працівник отримав повідомлення про призов, то з моменту вручення такої посвідки на нього поширюються гарантії, визначені ч. 3-4 ст 119 КЗпП, адже це відповідає доктрині трудового права.

Вказує, що припинення трудового договору на підстав п.2 ст 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби /дня фактичної демобілізації/. Крім того, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим станом працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівниками, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема і щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, тому гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.

Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний його письмовий відзив від 25.09.2019 року.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Суд розглядає справу за відсутність сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви, відзиву, за наявними матеріалами у справі.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно 15.03.2018 року згідно наказу № 496-к ОСОБА_1 була переведена на посаду інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри документознавства та інформаційно-аналітичної діяльності Київського національного університету науки та мистецтв з 15.03.2018 року по 30.06.2018 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. /л.с.31/.

29.06.2018 року Київським національним університетом науки та мистецтв виданий наказ № 1316-к/по особовому складу/, згідно якого ОСОБА_1 , інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук, звільнено з займаної посади 30.06.2018 у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору /п.2 ст. 36 КЗпП/. Виплачено грошову компенсацію в кількості 28 календарних днів за відпрацьований період роботи.

Підставою для винесення окресленого наказу вказано заява ОСОБА_1 , згода в.о. ректора ОСОБА_2 .

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 13.06.2018 року наказом військового комісара Печерського районного у м. Києві військового комісаріату /по стройовій частині/ Міністерства оборони України № 61 , відповідно до ч.5 ст. 11 та ч.7 ст 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованих офіцерів запасу, які перебувають на військовому обліку у Печерському районному у м. Києві військовому комісаріаті оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, наказу Міністра оборони України від 7.06.2018 № 333, призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та з 13.06.2018 року призначено слухачами 2 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Військової академії /м. Одеса/: молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 . /л.с.7/.

ОСОБА_1 отримала посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 , що свідчить про її перебування на військовій службі Збройних Сил України, де внесені відповідні відмітки про призов на проходження строкової служби згідно наказу МОУ № 333. /л.с.6/

Згідно довідки № 66 від 22.04.2019 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 , молодший лейтенант ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі в В/ч НОМЕР_2 . /л.с.9/

Позивач вказує, що з липня 2018 року перестала отримувати заробітну плату з Київського національного університету культури і мистецтв, у підтвердження чого надала довідку про доходи від 08.02.2019 року за № 26.

З приводу врегулювання даного питання вона звернулась до Мінсоцполітики, та листом № 1661/0/102-18/285 від 23.11.2018 року їй було рекомендовано звернутись до територіального органу Державної служби з питань праці. /л.с.10-11/.

На запит адвоката позивача з Київського Національного університету культури і мистецтв надійшла відповідь № 506 від 13.05.2019 року, з якого стало відомо про звільнення ОСОБА_1 30.06.2018 року згідно наказу № 1316-к від 29.06.2018 року. /л.с.12/

Таким чином, саме з цього моменту позивач вказує на обізнаності порушення її законних трудових прав, наданих державою, а тому просить визнати причини пропуску строку на звернення до суду поважними та поновити його.

З цього приводу суд зауважує про наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

Кожен має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України).

Згідно рішення Європейського Суду у справі Bellet v. France, суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом вбачається, що про порушення своїх прав позивач дізналась з листа № 506 від 13.05.2019 року Київського національного університету культури і мистецтв.

Про отримання копії наказу саме в травні 2019 року достовірних відомостей немає.

Тому, позивач своєчасно звернулась до суду в межах строку з моменту, коли вона дізналась про порушення своїх прав, а тому строк звернення до суду нею не порушений.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності доведено, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільно на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьої та четвертої статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проаналізувавши наведені вище норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу.

Припинення трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 25.07.2018 року справа № 761/33202/16-ц.

З урахуванням вказаного, наказ № 1316-к від 29.06.2018 року, винесений Київським національним університетом культури і мистецтв про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади 30.08.2018 року, тобто під час проходження нею військової служби, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі /п.2 ст 36 КЗпП України/ винесений неправомірно, суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Посилання відповідача, викладені у його відзиві з приводу того, що позивач знала про термін дії строкового договору, що підтверджується її підписом у наказі № 496-к від 15.03.2018 року загалом не впливають на обсяг відповідальності роботодавця при незаконному звільненні, не змінює заборони звільняти працівника під час несення військової служби та не змінює висновку суду.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виходячи зі змісту ст. 235 КЗпП України, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Так, згідно п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є обов`язком роботодавця, який реалізується шляхом видання відповідного наказу або розпорядження про таке поновлення.

При цьому, чинне законодавство не вимагає від працівника, якого незаконно звільнено із займаної посади, вчинення додатково певних дій щодо спонукання роботодавця на прийняття наказу про поновлення його на посаді.

Водночас, прийняття наказу про поновлення працівника, незаконно звільненого з роботи, є обов`язком роботодавця в силу обов`язковості судового рішення, яке підлягає негайному виконанню.

Враховуючи строковість укладеного трудового договору та перебування позивача на військовій службі Збройних сил України, строк дії контракту мав би закінчитись після закінчення несення ОСОБА_3 даної служби, тобто 13.12.2019 року.

В цей же час справа вже знаходилась на розгляді в суді.

Враховуючи те, що в судовому засідання визнано підставу, за якою звільнено позивача з посади інженера-програміста І категорії Київського національного університету культури і мистецтв незаконною, тобто скасовано наказ № 1316-к від 29.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з 30.06.2018 року, тому правомірними є заявлені вимоги позивача щодо її поновлення.

Відповідно до вищенаведеної частини третьої статті 119 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівникам компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, аналіз положень частини третьої статті 119 КЗпП України та Порядку від 04 березня 2015 року № 105 дає підстави зробити висновок про те, що обов`язок з виплати працівнику середнього заробітку за час проходження ним військової служби покладається на підприємство, установу, організацію або іншого роботодавця, з якими працівник перебував у трудових відносинах на час призову, з наступною компенсацією роботодавцю таких витрат за рахунок Державного бюджету України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок від 08 лютого 1995 року № 100) (пункт 5 Порядку від 04 березня 2015 року № 105).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин/, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Постанови №100).

Таким чином, враховуючи те, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передували моменту звільнення становила 5715 грн /згідно довідки про доходи від 08.02.2019 № 26/*24 місяців = 137160 грн та 3 дні до часу поновлення = 816, 42 грн /272, 14 грн - за один день х 3/. Загальна сума складає 137976, 42 грн.

На основі повно та всебічно досліджених доказів, дослідивши їх достатність, повноту та взаємозв`язок, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування наказу № 1316-к від 29.06.2018 року по звільнення ОСОБА_1 , з поновленням її на роботі та стягненням середнього заробітку з моменту звільнення, а саме з 30 червня 2018 року по день винесення рішення у розмірі 137976, 42 грн, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського національного університету культури і мистецтв в особі першого проректора Бондаря І.С. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач звільнена від судового збору за подачу до суду позову даної категорії справ згідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», обґрунтованістю її позовних вимог, стягнути з Київського національного університету культури і мистецтв судовий збір у розмірі 1921 грн. на підставі п.1. ч.1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» на користь держави.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню відповідно до п.2,4 ст.430 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 119, 235 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354, 430 ЦПК України , суд,

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського національного університету культури і мистецтв в особі першого проректора Бондаря І.С. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 1316-к від 29.06.2018 року про звільнення з 30.06.2018 року ОСОБА_1 з посади інженера-програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук Київського національного університету культури і мистецтв. /п.2 ст.36 КЗпП України/.

Поновити ОСОБА_1 на посаді програміста І категорії на 0,75 ставки за сумісництвом кафедри соціальних комунікацій та інформаційних наук Київського національного університету культури і мистецтв з 30 червня 2018 року.

Зобов`язати Київський національний університет культури і мистецтв виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час з моменту звільнення, тобто з 30 червня 2018 року по день винесення рішення 03 липня 2020 року у розмірі 137976, 42 грн.

Рішення в частині стягнення заробітної плати у відповідності ч.1 п.2 ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Враховуючи те, що позивач звільнена від судового збору за подачу до суду позову даної категорії справ згідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», стягнути з Київського національного університету культури і мистецтв на користь держави судовий збір у розмірі 1921 грн. на підставі п.1. ч.1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , мешкає: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Біленьке, в/ч « НОМЕР_2 » .

Відповідач: Київський національний університет культури і мистецтв в особі першого проректора Бондаря І.С., адреса: м. Київ, вул. Коновальця, 36, .

Повний текст рішення складений 08 липня 2020 року.

Суддя: