Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 520/5613/17

провадження № 61-1867св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Риелт» (далі - ПП «Прогрес-Риелт»), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В. В., про визнання іпотечного договору частково недійсним.

Позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2006 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року № 2006/686-Ф03.7/38 на суму 50 810,00 доларів США.

Укладеним іпотечним договором передбачено передачу іпотекодавцем в іпотеку іпотекодержателю майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, будівельний номер НОМЕР_1, розрахунковою площею 55,96 кв. м, що розташована на 7 поверсі секції «Б» житлового будинку № 3 об`єкта будівництва, та будується за адресою : АДРЕСА_3 .

Позивач вважає, що оскільки під час укладення договору законодавством України не було передбачено можливості передачі, як предмета іпотеки, майнових прав, а тому іпотечний договір від 27 жовтня 2006 року у частині передачі в іпотеку майнових прав просила визнати недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що право передачі в іпотеку майнових прав на забезпечення вимог виникло лише у 2008 році, а отже, на момент укладення спірного договору від 27 жовтня 2006 року не було передбачено законодавством, проте позивачем пропущений строк позовної давності, адже позов заявлений більше ніж через десять років після його укладання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня

2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 256 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, адже тільки після звернення позивача 25 грудня

2015 року за правовою допомогою до фахівців у галузі права довідалася про своє порушене право.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

12 січня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПП «Прогрес-Риелт» договір інвестування

№ ЗБ/ПР-3-45 про інвестування об`єкту будівництва - новозбудованого майна квартири будівельний номер НОМЕР_1, розрахунковою площею 55,96 кв. м, що розташована на 7 поверсі секції «Б» житлового будинку № 3 об`єкта будівництва, та будується за адресою : АДРЕСА_3 .

27 жовтня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2006/686-Ф03.7/38, за умовами якого банк надав позичальнику кредиту у розмірі 50 810,00 доларів США на строк до вересня 2026 року зі сплатою 12,45 % на фінансування інвестування житла - квартири, будівельний номер НОМЕР_1 розрахунковою площею 55,96 кв. м, що розташована на 7 поверсі секції «Б» житлового будинку № 3 за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до договору інвестування від 12 січня 2006 року № ЗБ/ЦР-3-45, укладеного між позичальником та ПП «Прогрес-Ріелт».

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27 жовтня

2006 року № 2006/686-Ф03.7/38 того ж дня між банком та позичальником укладений іпотечний договір предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, будівельний номер НОМЕР_1, розрахунковою площею 55,96 кв. м, що розташована на 7 поверсі секції «Б» житлового будинку № 3 об`єкта будівництва, та будується за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 1.1.1 цього договору предмет іпотеки договору про інвестування від 12 січня 2006 року № ЗБ/ПР-З-45, що укладений між позичальником та

ПП «Прогрес-Риелт», а також документ, який підтверджує фінансування іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів (прибутковий касовий ордер, платіжне доручення, квитанція тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що право на передачу в іпотеку майнових прав виникло лише у 2008 році зі змінами у законодавстві, а тому на момент укладення оспорюваного договору від 27 жовтня 2006 року таке право було відсутнє, що є підставою для визнання договору недійсним, проте позивачем пропущений строк звернення до суду, адже позов заявлений більше ніж через десять років після його укладання.

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Так, предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (редакція з 14 січня

2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюються.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, яким внесені зміни до Закону України «Про іпотеку».

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на час укладення договору іпотеки, передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що спірним договором іпотеки в іпотеку передано права на нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції від 12 травня 2006 року, не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Отже, сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Так, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершені будівництвом квартири, яке у майбутньому стане її власністю.

У цій справі позивачем не доведено, яким чином та які її права порушуються оспорюваним договором, оскільки застосування будь-якого способу захисту, в тому числі і оспорення договору, може використовувались лише на захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного справа.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору.

Аналогічні висновки із застосування норм права містяться у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18).

Отже, з урахуванням висновку суду про відсутність підстав для визнання частково недійсним вказаного вище договору іпотеки, відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: Приватне підприємство «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна, про визнання іпотечного договору частково недійсним, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко