печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2020 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Вовк С. В.,

за участі секретаря судового засідання - Брачун О. О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача: Пінчук О. С., Єлисеєва Є. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Мороза Дмитра Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «РІО ФІН», про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває зазначена справа.

Предметом позову є: визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про зміну права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності.

Клопотання обґрунтовувалось тим, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України даний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства, про що зроблено аналогічний висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 826/5095/17.

В судовому засіданні представники відповідача клопотання підтримали, просили провадження у справі закрити, оскільки спір належить до компетенції господарського суду.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на цивільно-правовий характер спірних правовідносин.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У частині першій статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Тому із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний критерій.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 826/5095/17, з огляду на суб`єктний склад цієї справи й те, що спірні правовідносини пов`язані з виконанням умов цивільно-правового договору (іпотечного), на момент звернення до суду права іпотекодержателя перейшли до третьої особи у справі, Велика Палата Верховного Суду, дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин, а тому має вирішуватися судами за правилами ГПК України.

У справі № 826/5095/17 позов пред`являвся юридичною особою Приватним акціонерним товариством «F & C Realty» до приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Косенко Любові Анатоліївни, Єгорової Марини Євгенівни , Бойка Олега Володимировича , натомість у справі, що розглядається судом спір виник між фізичною особою з однієї сторони та державним реєстратором, юридичною особою з іншої. Тобто відмінним є суб`єктний склад учасників судового процесу.

Норма пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України містить застереження щодо належності спорів до господарської компетенції, окрім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а відтак позов ОСОБА_3 підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 189, 196, 197-200, 255-256, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Мороза Дмитра Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «РІО ФІН», про усунення перешкод у здійсненні права власності - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С. В. Вовк