Номер провадження: 22-ц/813/1958/20
Номер справи місцевого суду: 505/66/15-ц
Головуючий у першій інстанції Нікітішина В.П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 505/66/15-ц

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1958/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи»,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», подану представником ОСОБА_3 , на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Нікітішина В.П. о 14 годині 52 хвилині 05 березня 2015 року,

встановив:

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (далі ТОВ) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ заборгованість у загальному розмірі 1 185 559,35 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 581 574,36 грн.; - заборгованість за відсотками - 423 229,55 грн.; - пеня за останній рік - 180 755,44 грн..

ТОВ обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі укладеного 21.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 кредитним договором останній було надано кредит у загальному розмірі 40 500 доларів США, строком по 21.04.2028 року, зі сплатою процентів у розмірі 11,9% річних. Погашення кредиту повинно здійснюватися шляхом сплати коштів щомісяця у розмірі, передбаченому в Додатку № 1 до кредитного договору.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 21.04.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки, за яким поручитель несе солідарну відповідальність у повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК Вектор Плюс» був укладений договір факторингу, за яким фактору були відступлені права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

У свою чергу ТОВ «ФК Вектор Плюс» відступило права вимоги за вищевказаним кредитним договором ТОВ, згідно укладеного між цими товариствами 28.11.2012 року договору факторингу.

Позичальник порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. Станом на 10.11.2014 року виникла заборгованість у вищевказаному розмірі (Т. 1, а. с. 1 3 зворотна сторона).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2015 року у задоволенні вищезазначеного позову ТОВ відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Котовського районного суду Одеської області від 29.10.2010 року задоволено позов ПАТ «Сведбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1501/0408/71-054 від 21.04.2008 року та звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним рішенням стягнуто: - заборгованість за кредитом 38 608,35 долара США; - прострочено тіло кредиту 676,99 долара США; - заборгованість по процентам 207,78 долара США; - пеня 74,22 долара США. Рішення набрало законної сили 08.11.2010 року. Виконавче провадження закінчено 02.04.2011 року. Позивач не надав доказів про перехід права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 95 96 зворотна сторона).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.03.2016 року апеляційну скаргу ТОВ задоволено.

Рішення Котовського районного суду Одеської області від 05.03.2015 р. скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ТОВ до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 185 559,35 грн., з яких: - заборгованість за кредитом 581 574,36 грн.; - відсотки 423 229,55 грн.; - пеня за один рік 180 775,44 грн..

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що наявність попереднього рішення суду про стягнення заборгованості, якщо воно не виконане, не припиняє правовідносин, не звільняє боржника від відповідальності. Попереднім рішенням суду стягнуто заборгованість станом на 17.09.2009 року в сумі 316 672,90 грн.. ТОВ 26.12.2014 року звернулося з позовом про стягнення боргу станом на 10.11.2014 року. Не можна погодитися з висновком суду про те, що до ТОВ не перейшло право вимоги за кредитним договором з ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 236 242).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26.03.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що пеня може обраховуватися лише у національній грошовій одиниці гривні. Встановивши, що попереднім рішенням суду стягнуто заборгованість по тілу кредиту, суд не перевірив чи не є стягнення коштів у сумі - 581 574,36 грн. подвійним стягненням, оскільки після ухвалення рішення, яке не виконане, кредитор має право лише на отримання штрафних санкцій (Т. 2, а. с. 32 34 зворотна сторона).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05.03.2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ТОВ не довело перехід до нього права вимоги за кредитним договором з ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 55 60).

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ТОВ задоволено.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що перехід права вимоги до ТОВ підтверджується договором відступлення права вимоги за іпотечним договором, договором факторингу та реєстрами договорів до них, в яких вказаний кредитний договорі з ОСОБА_1 .. Отже, відбулася заміна кредитора. Разом з тим, апеляційним судом неповно встановлені обставини по справі що є перешкодою для ухвалення Верховним Судом нового судового рішення (Т. 2, а. с. 178 182 зворотна сторона).

При новому апеляційному розгляді встановлено, що ТОВ в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції від 05.03.2015 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що кредитний договір є чинним. Наявність не виконаного судового рішення не звільняє боржника від відповідальності. По даній справі предмет позову стягнення боргу, а рішенням суду від 29.10.2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Суд не звернув уваги на різні суми стягнення, а саме за відсотками та пенею. Суд не з`ясував чи виконане попереднє рішення суду. Помилковим є висновок суду про те, що до ТОВ не перейшло право вимоги за кредитним договором (Т. 1, а. с. 105 110).

У письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, адвокат Чирка О.О., діюча від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Посилається на те, що звернувшись із позовом у 2010 році до Котовського міськрайонного суду кредитор таким діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тому, після стягнення у судовому порядку з відповідачів всієї суми заборгованості за кредитним договором, кредитор (як основний, так і наступні) втратив можливість нарахування та стягнення з відповідачів тіла кредиту та відсотків за вказаним договором в судовому порядку повторно та має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті, та на 3 % річних від простроченої суми боргу, згідно з положеннями статті 625 ЦК України, в межах строку позовної давності.

В даному випадку спір між кредитором (на той час ПАТ «Сведбанк») та солідарними боржниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором №1501/0408/71-054 від 21.04.2008 року вже розглянутий судом. Рішення суду набрало і законної сили, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду відкрито та закінчено. Отже, кредитор вже реалізував своє право на звернення до суду для захисту свого порушеного права.

Вимог про стягнення грошових сум в порядку ст. 625 ЦК України позивач не заявляв, розрахунку суду не надавав. Позовні вимоги ґрунтувалися на стягненні з відповідачів солідарно тіла кредиту, процентів за користування кредитом до дня пред`явлення позову та пені за один рік.

Стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, у рахунок погашення боргу, призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові, та фактична подвійна відповідальність за одне й те саме правопорушення - порушення вимог кредитного договору боржником, що протирічить приписам статті 61 Конституції України (Т. 2, а. с. 196 200).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.12.2019 року витребувано з Котовського міськрайонного суду Одеської області цивільну справу за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (Справа № 2 100/2010 року).

На виконання вимог ухвали, Котовським міськрайонним судом Одеської області зазначену справу направлено до Одеського апеляційного суду.

Справа № 2 100/2010 року надійшла до Одеського апеляційного суду у січні 2020 року.

Від адвоката Чирка О.О., діючої від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представника.

Між тим, від адвоката Борщенка К.Ю. представника ТОВ до суду апеляційної інстанції 02.07.2020 року надійшло клопотання про відкладення, призначеного на 02.07.2020 року, розгляду справи.

Інші учасники справи про дату, час і місце розгляду справи сповіщені. Заяв та клопотань не надали.

Апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.

Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, наявність клопотання адвоката Чирка О.О., діючої від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представника, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, невірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю переходу права вимоги за вищевказаним кредитним договором до ТОВ. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 517, 525, 526, 527, 553, 598, 599, 610, 625, 629, 1048, 1054, 1077, 1078, 1080 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 50, 60, 61 ЦПК України 2004 року, ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права, з огляду на наступне.

На підставі наявних у даній справі № 505/66/15-ц наданих її учасниками і досліджених судом доказів, досліджених апеляційним судом доказів по справі № 2 100/2010 року, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1501/0408/71-054, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 40 500 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом з терміном повернення до 21 квітня 2028 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 умов цього договору 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1501/0408/71-054-Р-1, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання ним (позичальником) умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Позичальник не виконував належним чином свої договірні зобов`язання.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2010 року задоволено позов ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054 у сумі - 316 672 грн. 90 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. Указана сума складалася з: 38 608,35 доларів США заборгованості за кредитом, 676 доларів США заборгованості по простроченому тілу кредиту, 207,78 доларів США заборгованості з процентів та 74,22 доларів США пені.

Разом із цим, станом на 10 листопада 2014 року за ОСОБА_1 рахувалася заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054 у розмірі - 115 727,28 доларів США, що було еквівалентно - 1 713 252,70 грн., яка складалася з: - 39 284, 35 доларів США, що еквівалентно - 581 574,36 грн. заборгованості по тілу кредиту; - 28 588,43 доларів США, що еквівалентно - 423 229,55 грн. заборгованості з відсотків; - 47 854,50 доларів США, що еквівалентно - 708 448,79 грн. пені.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ були укладені договори факторингу. ТОВ, вважаючи себе новим кредитором за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054, звернулося до суду із вищезазначеним позовом.

Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

Як зазначалось вище, 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1501/0408/71-054, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 40 500 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом з терміном повернення до 21 квітня 2028 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 умов цього договору 21 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1501/0408/71-054-Р-1, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання ним (позичальником) умов основного зобов`язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Відомостей щодо виконання відповідачами вищевказаних договірних зобов`язань матеріали справи не містять.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ФК «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу, відповідно до якого банком було відступлене ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у Реєстрі заборгованості боржників.

Вказані обставини підтверджено матеріалами справи, зокрема: копіями договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеними 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс», та реєстрами до них (де у переліку міститься кредитний договір № 1501/0408/71-054); довідкою ПАТ «Омега Банк», яке є правонаступником ПАТ «Сведбанк» (Т. 1, а. с. 173 - 205, 210 - 211, 218).

У цей же день, 28 листопада 2012 року, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ право вимоги заборгованості по кредитних договорах, в тому числі за договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054, у зв`язку з чим усі права кредитора за цим кредитним договором належать ТОВ.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи, у тому числі: копією договору факторингу, укладеного 28 листопада 2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» і ТОВ та реєстрами до нього (де у переліку міститься кредитний договір № 1501/0408/71-054); довідками ТОВ ФК «Вектор Плюс» (Т. 1, а. с. 28 - 41).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно частини другої статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Встановлено, що боржник за кредитним договором не сплачував заборгованість ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2. Договору факторингу клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ) свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Отже, внаслідок укладання вищевказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ТОВ набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054, позичальником згідно якого є ОСОБА_1 ..

З огляду на вищевикладене, помилковими є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову через недоведеність переходу права вимоги за вищевказаним кредитним договором до ТОВ.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Зазначена у попередньому абзаці правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) не відступила від правових висновків викладених Верховним Судом України 23 вересня 2015 року у постанові № 6-1206цс15, якою усталену судову практику у цивільних справах цієї категорії було змінено та розтлумачено положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору та цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язань, взятих на себе боржником, а тому за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не буде вважатися подвійним стягненням задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у непогашеній частині.

Тому безпідставними є доводи письмових пояснень, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, про те, що стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно, а отже відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

За правилами частини 3 статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, з огляду на встановлене вищенаведеним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2010 року, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі - 316 672 грн. 90 коп. (борг, у рахунок погашення якого звернуто стягнення на предмет застави) є обґрунтованою.

Щодо сум, нарахованих після звернення стягнення на предмет застави, необхідно зазначити таке.

Кредитор, звернувшись у 2009 році із достроковою вимогою про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитом, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору з 21.04.20208 року на 16.02.2009 року, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється зі спливом строку виконання зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц визначено, що прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов`язок з виконання судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Унаслідок такого рішення залишаються зобов`язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, та право кредитора на нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за час невиконання такого рішення.

Апеляційний суд також звертає увагу на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц, а саме: «Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, у даному випадку, обґрунтованими є доводи викладені у вищенаведених письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, про зміну умов основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, з огляду на пред`явлення банком до позичальника вимоги від 28.01.2009 року про дострокове виконання основного зобовязання у строк до 16.02.2009 року, наявність рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року № 1501/0408/71-054 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи позову щодо необхідності стягнення з відповідачів відсотків та пені станом на саме 10.11.2014 року є безпідставними.

З урахуванням викладеного, нарахування банком/ТОВ процентів, неустойки (пені) після зміни строку виконання основного зобов`язання є необґрунтованими, такі вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, з огляду на встановлені вищенаведеним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2010 року обставини, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором є частково обґрунтованою. Підлягають задоволенню вимоги ТОВ щодо солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі - 316 672,90 грн. (розмір боргу, в рахунок погашення якого звернуто стягнення на предмет іпотеки).

Колегія суддів також приймає до уваги, що справа неодноразово розглядалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанції. Однак, доказів виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на даний час апеляційному суду не надано.

Доводи апелянта про те, що наявність не виконаного судового рішення не звільняє боржника від відповідальності, по даній справі предмет позову стягнення боргу, а рішенням суду від 29.10.2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, помилковість висновку суду про те, що до ТОВ не перейшло право вимоги за кредитним договором, є обґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що суд не звернув уваги на різні суми стягнення, а саме за відсотками та пенею, суд не з`ясував чи виконане попереднє рішення, а тому є підстави для задоволення позову ТОВ у повному обзязі, суду є такими, що не спростовують вищевказані встановлені по справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів, а тому не мають наслідком задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційна скарга ТОВ є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктів 2, 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків, викладений у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, вонине відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню: 1) з відповідачів на користь ТОВ, в рівних частках з кожного, документально підтверджений сплачений судовий збір за подання позову (3 654,00 грн. Т. 1, а. с. 4), за подання апеляційної скарги (4 019,40 грн. Т. 1, а. с. 139) та за подання касаційної скарги (4 384,80 грн. Т2, а. с. 139), всього сплачено 12 058,20 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог (27%) у розмірі 1 627,87 грн. з кожного = 12 058,20 грн. х 27% : 2; 2) з позивача на користь ОСОБА_1 документально підтверджений сплачений судовий збір за подання касаційної скарги (4 384,80 грн. Т2, а. с. 22) пропорційно розміру відмовлених позовних вимог (73%) у розмірі 3 200,20 грн. = 4 384,80 грн. х 73%.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасинка справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05 березня 2015 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» () заборгованість за кредитним договором у розмірі 316 672 (триста шістнадцять тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 90 копійок.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» () судовий збір у розмірі з кожного по 1 627 (одна тисяча шістсот двадцять сім) грн. 87 коп..

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 3 200 (три тисячі двісті) грн. 90 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 липня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе