Провадження №6/522/522/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Скибінської Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі подання головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) В.О. Перчика про розшук боржника ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2002 року головний державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) В.О. Перчик звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із поданням про розшук боржника ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги подання, державний виконавець зазначає, що на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №53366869 з примусового виконання виконавчого листа №522/11429/13-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 08.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

Вимоги виконавчого листа станом на день звернення до суду з поданням боржником не виконані, будь-яких дій, спрямованих на виконання вимог рішення суду, боржником не здійснено. На виклики державного виконавця боржник не з`явився, за результатом виходу державного виконавця за адресою проживання божника не виявлено, за адресою його проживання знаходиться будівельний майданчик, що стало підставою для звернення до суду із вказаним поданням.

В судове засідання 02.07.2020 року учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області від 13.02.2017 року відкрито виконавче провадження №53366689 з виконання виконавчого листа №522/11429/13-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 08.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 102 259,55 грн.

Як зазначив державний виконавець, копію зазначеної постанови було направлено на адресу боржника, про отримання відповідної постанови свідчить особистий підпис ОСОБА_1 від 23.02.2017 року, що на думку державного виконавця є доказом того, що боржник знав про існування виконавчого провадження.

Також державний виконавець зазначає, що відповідно до заяви від 23.02.2017 року ОСОБА_1 просить надати можливість ознайомитись з матеріалами справи ВП №53366869 та зробити відповідні копії, та отримав копії документів про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 від 23.02.2017 року, що є доказом того, що боржник знав про існування відкритого виконавчого провадження ВП №53366869.

11.03.2020 року державним виконавцем складено виклик про з`явлення боржника до державного виконавця, однак наданий доказ щодо направлення вказаного виклику на адресу боржника, а саме квитанція від 12.03.2020 року містить прізвище адресату ОСОБА_3 , та доказів яке саме направлення було здійснено не надано так само і доказів отримання чи повернення виклику в матеріалах справи не міститься.

Окрім цього в матеріалах справи містяться акти державного виконавця від 10.03.2020 року, від 02.06.2020 року складені за фактом виходу за місцем проживання боржника, з яких вбачається, що боржника не виявлено. Разом з тим, у вказаних актах зазначено, що поняті не залучались відповідно до ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження». Однак, суд критично оцінює надані акти, оскільки одноособове фіксування зазначених обставин неможливе прийняти як беззаперечний доказ.

Державний виконавець також зазначає, що було направлено лист про арешт коштів, який було повернуто на адресу відділу у зв`язку зі строком зберігання та виклик державного виконавця, який повернуто зі строком зберігання, що на думку державного виконавця є фактом умисного не отримання відповідного листа.

Відповідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові № 761/15565/16-ц від 23 січня 2019 року, ані Закон про поштовий зв`язок, ані Правила не передбачають для судових повідомлень, направлених рекомендованим листом, довідки із зазначенням причини повернення - «за закінченням встановленого строку зберігання», яка засвідчується підписом працівника поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля. Зазначене за своїм сутнісним змістом не є причиною невручення, а є причиною повернення. З зазначених норм права випливає, що у разі повернення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», мають зазначатись причини невручення, а не причини повернення такого рекомендованого листа.

Суд, зазначає, що дійсно, кореспонденція, що направляється державним виконавцем не повинна містити спеціальних позначень по типи «Судова повістка» або «Вручити особисто», разом з тим враховуючи наведу позицію ВС, суд приходить до висновку, що повернення кореспонденції з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» неможливо прийняти, як доказ беззаперечного «факту умисного не отримання відповідного листа», як це зазначив державний виконавець, оскільки доказів щодо причин невручення матеріали справи не містять.

З приводу наданих доказів, на підтвердження обґрунтування подання, а саме підтвердження факту обізнаності про існування виконавчого провадження (ксерокопія скарги від 23.02.2017р. та заяви від 23.02.2017р.), суд вважає, що надані докази не можливо вважати допустимими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №55 від 07.04.2003 "ДСТУ 4163-2003" відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23. Отже, можливо дійти висновку про неналежне засвідчення копій документів поданих до суду на підставі яких необхідно розглянути справу.

З приводу засвідчення належним чином копій документів Верховний Суд України висловив свою думку в постанові від 11.08.2018 року по справі № 904/8549/17, а саме зазначив, що належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судами вирішено спір за належними, проте недопустимими доказами у справі, наданих Прокурором в обґрунтування позовних вимог.

Отже, ВС підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Державним виконавцем було надано документи разом з поданням, разом з тим, зазначені докази не посвідченні належним чином, а докази (копія скарги від 23.02.2017р. та заяви від 23.02.2017р.) взагалі надані у вигляді ксерокопії, та державний виконавець в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, що позбавляє суд з`ясувати всі обставини викладені в поданні та оглянути оригінали документів на які посилається державний виконавець, отже враховуючи наведену позицію ВС, суд вважає, що надані докази не є допустимими.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно вимог п.9 ч.2 ст.129 Конституції України обов`язковість рішень суду є одною із основних засад судочинства, отже невиконання судового рішення є порушенням норм Конституції України, які є нормами прямої дії.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно п.1 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконані дії.

Згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно п.6 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно п.1 ч.1 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Згідно ч. 1 ст. 438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку щодо недоведеності посилань державного виконавця на неможливість встановлення місця проживання боржника, у зв`язку з чим приходить до висновку про відсутність правових підстав для оголошення боржника ОСОБА_1 у розшук.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.ст.261, 353, ст.438 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) В.О. Перчика про розшук боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Д.Ю. Донцов