Провадження №22-ц/824/1121/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши справу за апеляційними скаргами компанії «Трамета Кфт.» та акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за клопотанням компанії «Італія-Україна Газ с.п.а.» до публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання та виконання іноземного арбітражного рішення, що підлягає примусовому виконанню на території України,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року представник компанії «Італія-Україна Газ с.п.а.» звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу, що підлягає примусовому виконанню на території України.

В обґрунтування поданого клопотання представник стягувача зазначав, що 19.12.2012 року рішенням Арбітражного інституту торгової палати Стокгольму присуджено до стягнення з компанії «Нафтогаз України» на їх користь штраф за непоставку затребуваного газу за період з 1 вересня 2008 року по 31 грудня 2010 року на загальну суму 12 718 486,00 доларів США. Крім того ухвалено до стягнення проценти, нараховані на суму штрафу за ставкою, яка відповідає офіційній шведській обліковій ставці плюс вісім процентів річних. Станом на 18 грудня 2015 року сума нарахованих процентів на загальну суму штрафу склала - 6 889 096,00 доларів США 00 центів. Арбітражне рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, але на момент звернення до суду з даним клопотанням боржником його добровільно виконано не було, а тому наявні підстави для його примусового виконання в Україні.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 рокуклопотання стягувача задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, правонаступник стягувача -компанія «Трамета Кфт.» таборжник подали апеляційні скарги.

Апелянт компанія «Трамета Кфт.» в своїй апеляційній скарзі зазначив, що погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення клопотання та в цій частині судове рішення не оскаржує. Разом з тим, визначаючи валюту стягнення за арбітражним рішенням, суд послався на ч.8 ст. 467 ЦПК України та присудив до стягнення суму боргу в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали. З такою позицією щодо валюти стягнення апелянт не погоджується, вважає, що судом помилково допущене неправильне застосування норми матеріального права, оскільки в даному випадку підлягає до застосування ч.6 ст.479 ЦПК України та стягнення на її підставі грошових коштів у валюті, зазначеній в рішенні міжнародного комерційного арбітражу. Також в ході розгляду справи було змінено назву боржника, однак це не було відображено в оскаржуваному рішенні. На підставі наведеного просив апеляційний суд змінити судове рішення в частині визначення валюти стягнення та в частині назви компанії боржника.

Апелянт акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», не погоджуючись із судовим рішенням про задоволення клопотання, також подав апеляційну скаргу, в якій просив суд його скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у його задоволенні повністю. Оскаржуване судове рішення вважав незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Вказував на численні процесуальні недоліки, допущені судом. Зокрема, посилався на розгляд справи неповноважним складом суду, оскільки у відповідності до ст. 23 ЦПК України розгляд цієї категорії справ віднесено до компетенції Київського апеляційного суду, що випливає з п. 9 Розділу 13 Перехідних положень ЦПК України. Крім того, арбітражне рішення від 19.12.2012 року вже частково було виконане раніше, однак суд в порушення вимог ч. 3 ст. 479 ЦПК України не визначив, в якій саме частині воно підлягає виконанню. Також з точки зору апелянта суд, розглядаючи подане клопотання, вийшов за межі повноважень, якими він наділений в процедурі визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного арбітражу, оскільки в резолютивній частині арбітражного рішення був зазначений обов`язок боржника сплатити кошти на користь саме компанії «Італія-Україна Газ с.п.а.» а не на користь компанії «Трамета Кфт.» як це зазначено в оскаржуваному судовому рішенні національного суду. Суд вирішив питання про видачу виконавчого листа на користь особи, що не була стороною арбітражного розгляду, чим також вийшов за межі своїх повноважень. При цьому суд не мав права змінювати стягувача в умовах, коли не відбулась заміна кредитора у зобов`язанні. Окремою підставою для незгоди з оскаржуваним рішенням апелянт зазначав й те, що постанова трибуналу в частині нарахування відсотків на суму штрафу та розміру штрафу виходить за межі арбітражного застереження, що є передбаченою законом підставою для відмови у задоволенні клопотання. Окрім вказаного, остаточне рішення арбітражного трибуналу при Арбітражному інституті Торгової палати м. Стокгольм суперечить публічному порядку України, оскільки ухвалене з порушенням права відповідача на справедливий суд та допускає неправомірне заволодіння майном боржника. Також звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні не було надано відповіді на усі доводи, які заявляв боржник при розгляді справи. На підставі наведеного просив судове рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні клопотання в повній мірі.

У відзиві на апеляційну скаргу компанії «Трамета Кфт.» акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» зазначає про свою незгоду із зазначеними доводами апелянта, вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині не підлягає до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Національна Акціонерна Компанія «Нафтогаз України» компанія «Трамета Кфт.» зазначає про свою незгоду з доводами свого контрагента.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Відповідно до положень ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно ч.1 ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання визначених у ст. 81 цього Закону рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Умови визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначені ст. 474 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою встановлено, що рішення міжнародного комерційного арбітражу, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

В своїй апеляційній скарзі компанія «Трамета Кфт.» фактично погоджується з ухваленим судовим рішенням суду першої інстанції по суті вирішеного питання, вимагаючи внесення технічних змін в оскаржувану ухвалу, а саме зміни щодо валюти виконання та назви компанії боржника.

АТ НАК «Нафтогаз України» не погоджується з ухваленим рішенням в частині як щодо процедури його ухвалення, так і в частині вирішення поставленого питання по суті. З переважною більшістю доводів такого апелянта колегія суддів погодитись не може. Зокрема, апелянт АТ НАК «Нафтогаз України» стверджував про порушення процедури розгляду справи, оскільки за чинним процесуальним законом вирішення даного питання віднесене до компетенції Київського апеляційного суду як суду першої інстанції. З точки зору колегії суддів апеляційного суду дані посилання апелянта не можуть бути прийняті судом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заяву стягувача було подано до суду в грудні 2015 року у відповідності до процесуального закону, який діяв на той час. Внесення подальших змін до процесуальних кодексів жодним чином не обумовлює закриття провадження у даній справі судом першої інстанції або передачу справи на розгляд до апеляційного суду. Не міститься таких вказівок й у п. 9 Розділу 13 Перехідних положень ЦПК України, на які посилається апелянт. Дана норма зазначає необхідність продовження розгляду питання з врахуванням норм, встановлених новим процесуальним кодексом. В той же час вказівки на необхідність закриття провадження по справі, або її передачі до іншого суду дана норма не містить. Більш того, з системного аналізу всього зазначеного розділу процесуального кодексу вбачається неможливість закриття провадження або висунення вимог до заяв, поданих до вступу в дію нової редакції кодексу, у разі їх невідповідності такій новій редакції, за умови, що такі заяви були подані відповідно до норм та правил редакції ЦПК України, що діяли на час їх подання. Розпочавши процедуру розгляду питання відповідно до чинного на той час законодавства, суд першої інстанції і закінчив його розгляд, при цьому врахувавши зміни закону, що відбулися за час розгляду справи. За таких умов, порушень вимог законодавства з цього приводу колегія апеляційного суду не вбачає.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і порушень закону з приводу зміни стягувача. У відповідності до положень ст. 55 ЦПК України у разі заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Стягувачем до суду було надано ряд договорів та супутніх документів (відповідність та чинність яких не спростовувалася й АТ НАК «Нафтогаз України»), згідно яких право вимоги до боржника було передано компанії «Трамета Кфт.», що й обумовило зміну стягувача в порядку процесуального правонаступництва. Відповідно до встановленої положеннями ст. 204 презумпції правомірності правочину, у суду відсутні підстави для критичного відношення до представлених з цього приводу документів, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом або відповідним судовим рішенням. При цьому предметом розгляду у даній справі є саме правовідносини щодо стягнення з боржника коштів відповідно до рішення міжнародного комерційного арбітражу, а саме таке право перейшло до компанії «Трамета Кфт.» від компанії «Італія-Україна Газ с.п.а.».

Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з позицією апелянта щодо виходу трибуналу за межі арбітражної угоди, оскільки такими застереженнями передбачена можливість здійснення зазначеного стягнення, а самі доводи апелянта в цій частині фактично обумовлюють необхідність перегляду рішення арбітражного суду по суті, що за процедурою визнання та надання дозволу на примусове виконання такого рішення не входить до компетенції національного суду.

Не вбачає колегія суддів й підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з приводу посилань апелянта на процедурні порушення порядку вирішення даного питання. Згадані доводи апелянта з цього приводу фактично зводяться до невідповідностей поданої заяви до порядку, який застосовував суд при закінченні розгляду такого питання. В той же час такі обставини обумовлені зміною процесуального закону, яка відбулася за час розгляду питання в суді. При цьому у відповідності до положень п. 9 Розділу 13 Перехідних положень ЦПК України, на які сам апелянт посилався в інших своїх доводах, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, що й було зроблено судом першої інстанції. За таких умов доводи апеляційної скарги у цій частині не можуть бути прийняті судом.

Разом із зазначеним колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта АТ НАК «Нафтогаз України» стосовно того, що при вирішенні спірного питання суд має дослідити, в якій саме частині рішення суду підлягає примусовому виконанню з огляду на питання фактичного виконання такого рішення до цього.

У відповідності до ч.3 ст.479 ЦПК України якщо рішення міжнародного комерційного арбітражу вже виконувалося раніше, суд визначає, в якій частині або з якого часу воно підлягає виконанню.

АТ НАК «Нафтогаз України» представив до суду ряд документів, зокрема повідомлення судового виконавця, які свідчать про виконання здійснення виконання на території Словацької Республіки виконання арбітражного рішення Арбітражного Трибуналу при Арбітражному інституті Торгової палати м.Стокгольм від 19.12.2012 року, зокрема шляхом арешту та продажу природного газу, належного НАК «Нафтогаз України». Разом з цим судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про долучення таких доказів до матеріалів справи та врахування їх при постановленні судового рішення. Не містить оскаржуване рішення і самої вказівки на попереднє виконання рішення міжнародного арбітражу, відтак колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не виконав вимог ч.3 ст. 479 ЦПК України і не визначив, в якій саме частині арбітражне рішення підлягає виконанню, натомість надав дозвіл на примусове виконання на території України арбітражного рішення в повному обсязі, що надає можливість подвійного стягнення коштів з боржника на підставі одного й того ж арбітражного рішення, що є незаконним та недопустимим. За таких умов оскаржуване рішення не може вважатися законним та підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

За своєю правовою природою процедура визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу полягає у його фактичній легалізації та вирішенні питання щодо можливості його примусового виконання за встановленою в Україні процедурою виконання судових рішень.

Верховний Суд у постанові від 05.09.2018 року у справі №761/46285/16-ц, зазначив, що порядок визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу регламентується міжнародними договорами, у даному випадку Нью-Йоркською конвенцією, та Цивільним процесуальним кодексом України (відповідною її главою). Основоположним принципом Нью-Йоркської конвенції визначено, що держава, що її підписала, зобов`язана визнавати іноземні арбітражні рішення обов`язковими та виконувати їх, а підстави, наведені в п. 2 ст. V Нью-Йоркської конвенції, охороняють публічні інтереси держави, в якій подано клопотання про примусове виконання. При цьому суди вправі використовувати їх „ex officio", тобто в силу власних зобов`язань суду держави після подання заяви про визнання й звернення до виконання арбітражного рішення. Тобто суд держави, в якій подане таке клопотання, зобов`язаний „ex officio" згідно з природою власних повноважень та його правовим статусом у державі перевірити за власною ініціативою та в обов`язковому порядку дотримання публічного порядку в кожному випадку, незалежно від того, чи посилається сторона, яка заперечує проти визнання та звернення до виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, на предмет існування названих перешкод для такого звернення і його задоволення судом. Такі обов`язки покладаються на суд держави, який діє від її імені, реалізуючи владні повноваження від імені країни як публічно-правового утворення.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено, коли суд визначить, що арбітражне рішення суперечить публічному порядку України.

Статтею 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що норма права іноземної держави не застосовується у випадках, якщо її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України. У таких випадках застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок з правовідносинами, а якщо таке право визначити або застосувати неможливо, застосовується право України. Відмова в застосуванні права іноземної держави не може ґрунтуватися лише на відмінності правової, політичної або економічної системи відповідної іноземної держави від правової, політичної або економічної системи України.

Містяться посилання на необхідність забезпечення дотримання публічного порядку й у ряді міжнародних конвенцій. У статті 6 Конвенції ООН про право, що застосовується до міжнародної купівлі-продажу товарів від 15 червня 1995 року встановлено, що в кожній із держав, які домовляються, застосування права, визначеного цією Конвенцією, може бути виключено з мотивів публічного порядку. Таке ж правило встановлене у статті 18 Конвенції ООН про право, що застосовується до договорів міжнародної купівлі-продажу товарів від 22 грудня 1986 року.

При вирішенні даного питання суд враховує вищевикладені положення, а також висновки Верховного Суду та його застереження про те, що посилання на порушення публічного порядку може мати місце у випадках, коли виконання іноземного арбітражного рішення несумісне з основами правопорядку держави.

Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи: у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, непорушення територіальної цілісності тощо. Правова концепція публічного порядку покликана встановити правовий бар`єр на шляху іноземних арбітражних рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний і державний порядок.

Відповідно до національного законодавство не підлягає повторному (подвійному) виконанню рішення судового органу, яке вже було фактично виконане до вирішення питання про його примусове виконання за допомогою встановленої в Україні процедури. Більш того, процесуальними кодексами, в тому числі й положеннями ст. 432 ЦПК України, передбачена процедура визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у разі, коли встановлене таким документом зобов`язання вже припинене шляхом його виконання в позасудовому порядку.

АТ НАК «Нафтогаз України» в ході розгляду справи представило до суду ряд доказів з приводу того, що на час вирішення питання визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного інституту торгової палати Стокгольму від 19.12.2012 року вже виконане в повному обсязі поза межами України - на території Словацької Республіки. Дані обставини підтвердив і представник стягувача - компанії «Трамета Кфт.», у зв`язку з чим підстави для критичного відношення до них у суду відсутні. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, про те, що надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, яке вже фактично виконане поза межами України, може призвести до здійснення подвійного стягнення за таким рішенням, що не відповідає положенням національного законодавства, відтак може вважатися порушенням встановленого в Україні порядку, що в свою чергу обґрунтовує наявність підстав для відмови в задоволенні клопотання про визнання та виконання іноземного арбітражного рішення, яке підлягає примусовому виконанню на території України.

У відповідності до положень ст. 478 ЦПК України однією з підстав для відмови судом у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу є визнання судом того факту, що визнання та виконання конкретного арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Хоча у своїй апеляційній скарзі апелянт компанія «Трамета Кфт.» обґрунтовано посилалася на порушення судом першої інстанції положень ч. 6 ст. 479 ЦПК України , в той же час, оскільки апеляційний суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенніклопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення міжнародного комерційного арбітражу в цілому, вимоги стосовно зміни валити виконання та назви боржника відповідно не підлягають до задоволення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні апеляційної скарги компанії «Трамета Кфт.» та наявність підстав для задоволення апеляційної скарги акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги компанії «Трамета Кфт.» відмовити

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволені клопотання компанії «Італія-Україна Газ с.п.а.» до публічного акціонерного товариства «Національна Акціонерна Компанія «Нафтогаз України» про визнання та виконання іноземного арбітражного рішення, що підлягає примусовому виконанню на території України, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько