Справа № 182/7969/19
Провадження № 2/0182/227/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.07.2020 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської територіальної громади в особі Нікопольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , 1926 року народження (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 08.04.2004 pоку). Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Він як єдиний спадкоємець після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року був ОСОБА_3 , 1934 року народження, колишній чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 22.02.1994 pоку). На момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_2 однією сім`єю. Але на момент смерті ОСОБА_3 він вже не перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 pоку, що діяв на час смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулась до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину. Але свідоцтво не отримала, оскільки відповідні постанови у той час не надавались, хоча на звороті свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року було зроблено запис про видачу їй 25 березня 1998 року свідоцтва про право на спадщину за законом, а потім закреслено державним нотаріусом. Причина відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину йому не відомі. З моменту смерті його матері ОСОБА_2 у 2004 році він живе в будинку АДРЕСА_3 та несе тягар її утримання: здійснює поточний ремонт, встановив індивідуальне опалення, сплачує всі належні платежі тощо. За цей час жодних власників на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 не з`являлось, ніхто своє право співвласника на зазначену квартиру після смерті ОСОБА_3 не заявляв. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 169591518 від 07 червня 2019 року, власниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . В зв`язку з зареєстрованим правом власності лише на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , він не може повною мірою користуватись зазначеною квартирою без співвласника: оформити субсидію чи зареєструвати місце проживання своїх родичів. Оскільки його мати ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_3 була зареєстрована та мешкала разом з ним однією сім`єю, поховала та отримала свідоцтво про смерть останнього, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на

спадщину, вважала, що спадщину фактично прийняла. А він як спадкоємець ОСОБА_2 також має право і на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину він звернувся до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з відповідною заявою. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2019 року йому відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку з ненаданням ним документів, що підтверджують родинний зв`язок з ОСОБА_3 , та наявністю у спадковій справі заяви дружини померлого ОСОБА_4 . На час смерті ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах з померлим не перебувала, свідоцтво про право на спадщину після його смерті не отримала. З ОСОБА_4 він не знайомий, вона ніколи не цікавилась станом квартири, не приймала ніякої участі в утриманні своєї 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а ні особистої, а ні матеріальної. Тобто, він несе тягар утримання всієї квартири, а не лише своєї частки. Зазначена квартира є однокімнатною. Оскільки він фактично володіє всією квартирою АДРЕСА_1 вже більше 15 років (з квітня 2004 pоку), вважає, що набув право власності на 1/2 частину зазначеної квартири за набувальною давністю. До того ж, відповідно до довідки Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 17 жовтня 2019 року (вих.№ 4886/19), ОСОБА_4 померла в травні 2018 року. Про наявність чи відсутність спадкоємців померлої ОСОБА_4 , заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину йому не відомо. Отримати зазначену інформацію самостійно, відповідно до чинного законодавства України, він не може, в зв`язку з чим додає заяву про витребування доказів. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, він може реалізувати своє право власності, що виникає за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 лише через звернення до суду із відповідною позовною заявою. Як зазначено в п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На відміну від Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містить норми про те, що, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто, ОСОБА_4 не була власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 лише на підставі заяви про прийняття спадщини без отримання свідоцтва про право на спадщину. Верховний суд України в Постанові від 20 травня 2019 року по справі № 205/6780/16-ц, відповідно до положень частин 1, 4 ст.344 Цивільного кодексу України,зазначив, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на де майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності. У розумінні наведених положень, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Отже, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне). Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому, необхідно виходити з того, що володіння, є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а сааме те, що у позивача як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном (Постанова Верховного суду України від 24 січня 2019 року, справа № 755/16913/16-ц). Також, в Постанові Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18 володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Його володіння 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 повністю відповідає всім вище переліченим вимогам щодо володіння:

- оскільки з моменту смерті ОСОБА_3 та до цього часу ніхто не заявляв своє право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вважав, що його мати ОСОБА_2 успадкувала зазначену частину квартири після смерті ОСОБА_3 , тому він як єдиний спадкоємець ОСОБА_2 добросовісно володіє Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .

- після смерті ОСОБА_2 в 2004 році він переоформив особисті рахунки у всіх підприємствах, що надають житлово-комунальні послуги, на своє ім`я, що підтверджується інформацією з особистих кабінетів абонента у мережі Інтернет, яка має силу оригіналу. Своєчасно та в повному обсязі сплачує всі належні платежі.

В 2015 році він встановив індивідуальне електричне опалення в зазначеній квартирі, постійно підтримує належний технічний стан квартири та робить косметичний ремонт. Таким чином, він володіє 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 . Також, слід врахувати, що зазначена квартира є однокімнатної, що виключає можливість користування лише її частиною. Крім того, квартирою АДРЕСА_1 , володіє безперервно з моменту смерті матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що становить більше 15 років. Тому вважає, що наявні всі підстави для визнання за ним права власності на Ѕ частину

квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В судове засідання позивач не прибув, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив суд їх задовольнити (а.с.45).

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала (а.с.116).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його мати ОСОБА_2 (а.с.8). Після смерті матері відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Він як єдиний спадкоємець після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.9). Власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.04.1993 року був ОСОБА_3 (а.с.10) - колишній чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.14). На момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_2 однією сім`єю. Але на момент смерті ОСОБА_3 він вже не перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 pоку, що діяв на час смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулась до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину. Але свідоцтво не отримала, хоча на звороті свідоцтва про право власності на житло від 26 квітня 1993 року було зроблено запис про видачу їй 25.03.1998 року свідоцтва про право на спадщину за законом, а потім закреслено державним нотаріусом (а.с.10зв). Причина відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу по справі не відомі. З моменту смерті ОСОБА_2 у 2004 році позивач живе в квартирі АДРЕСА_1 та несе тягар її утримання: здійснює поточний ремонт, встановив індивідуальне опалення, сплачує всі належні платежі тощо. За цей час жодних власників на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 не з`являлось, ніхто своє право співвласника на зазначену квартиру після смерті ОСОБА_3 не заявляв. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 169591518 від 07 червня 2019 року, власниками квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11-13, 28-30, 40). В зв`язку з зареєстрованим правом власності лише на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , позивач не може повною мірою користуватись зазначеною квартирою без співвласника: оформити субсидію чи зареєструвати місце проживання своїх родичів. Оскільки ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_3 була зареєстрована та мешкала разом з ним однією сім`єю, поховала та отримала свідоцтво про смерть останнього, вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на

Спадщину і вважала, що спадщину фактично прийняла. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 позивач звернувся до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори з відповідною заявою. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.05.2019 року йому відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку з не наданням ним документів, що підтверджують родинний зв`язок з ОСОБА_3 , та наявністю у спадковій справі заяви дружини померлого ОСОБА_4 (а.с.18). За твердженням позивача, на час смерті ОСОБА_3 ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах з померлим не перебувала, свідоцтво про право на спадщину після його смерті не отримала. З ОСОБА_4 позивач не знайомий, вона ніколи не приймала ніякої участі в утриманні своєї 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Саме позивач по справі несе тягар утримання всієї квартири, а не лише своєї частки. Зазначена квартира є однокімнатною. Оскільки позивач фактично володіє всією квартирою АДРЕСА_1 вже більше 15 років (з квітня 2004 pоку), вважає, що набув право власності на 1/2 частину зазначеної квартири за набувальною давністю.

Відповідно до п.п.9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

До того ж, відповідно до довідки Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 17.10.2019 року (вих.№ 4886/19), ОСОБА_4 померла в травні 2018 року (а.с.17). Відомостей про спадкоємців померлої ОСОБА_4 у суду немає.

Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На відміну від Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку,

Цивільний кодекс УРСР 1963 року не містить норми про те, що, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Задоволення ж судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК України (яка визначена підставою позову) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності.

У розумінні наведених положень, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Отже, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне).

Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Як встановлено судом, оскільки з моменту смерті ОСОБА_3 та до цього часу ніхто не заявляв своє право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , позивач по справі вважав, що його мати ОСОБА_2 успадкувала зазначену частину квартири після смерті ОСОБА_3 , тому позивач як єдиний спадкоємець ОСОБА_2 добросовісно володіє Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_2 в 2004 році позивач переоформив особисті рахунки у всіх підприємствах, що надають житлово-комунальні послуги, на своє ім`я, своєчасно та в повному обсязі сплачує всі належні платежі. В 2015 році встановив індивідуальне електричне опалення в зазначеній квартирі, постійно підтримує належний технічний стан квартири та робить косметичний ремонт. Таким чином, позивач володіє 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 . Крім того, зазначена квартира є однокімнатною (а.с.12-13), що виключає можливість користування лише її частиною. Більш того, квартирою АДРЕСА_1 , позивач володіє безперервно з моменту смерті своєї матері ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що становить більше 15 років.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивач, дійсно, відкрито і добросовісно володіє квартирою АДРЕСА_1 з 08.04.2004 року, утримує її, сплачує всі комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на квартиру.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на житловий будинок за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал