Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 635/4480/14-ц

провадження № 61-39566св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Бабаївська селищна рада Харківського району Харківської області,

особи, що подали апеляційну скаргу: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

особи, що подали касаційну скаргу: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6

на постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Пилипчук Н. П., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, у якому просили визнати за ОСОБА_1 право власності на частку, що складає 16/25 частини та визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/25 частки у житловому будинку загальною площею 239,7 кв. м із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2012 року

№ 2307, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , є співвласником 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку

від 14 грудня 2012 року № 2941, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласником 9/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 .

Загальна площа будинку становила 127,2 кв. м, однак після пожежі без проведення капітальних ремонтних робіт він був непридатним до експлуатації.

У зв`язку з пожежею позивачами самочинно, без дозволу на виконання будівельних робіт та належно затвердженого проекту були проведені капітальний ремонт та реконструкція житлового будинку. Загальна площа будинку після реконструкції становить 239,7 кв. м.

З огляду на те, що реконструкція виконана без розробки проекту та отримання дозволу на початок будівельних робіт ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 не мають можливості оформити права на нерухомість належним чином, а тому просили суд задовольнити позовні вимоги.

У зв`язку із викладеним, просили задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності 16/25 частини у житловому будинку загальною площею 239,7 кв. м із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку, що складає 9/25 частин житлового будинку загальною площею 239,7 кв. м із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 328, 376 ЦК України, вважав, що оскільки реконструкція здійснена за рахунок коштів позивачів, перепланування будинку не призвело до порушень прав інших осіб та не спричинило порушення санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, наявні правові підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 07 травня

2018 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який є власником суміжної земельної ділянки і житлового будинку та ОСОБА_4 , який вважає себе власником земельної ділянки на якій здійснено будівництво, рішення Харківського районного суду Харківської області

від 16 липня 2014 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не зверталися до відповідних органів із питань оформлення права власності на об`єкт самочинного будівництва, проектна документація на самовільне будівництво відсутня, споруди в експлуатацію не введені і вони не позбавлені права оформити право власності в установленому порядку.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважав, що позивачі у встановленому законом порядку не набули права власності на частину земельної ділянки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 червня 2018 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року, у якій просять скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2014 року.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У листопаді 2018 року справу № 635/4480/14-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року вказану справу призначено

судді-доповідачеві Сімоненко В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, що апеляційним судом вирішено питання про права, свободи та інтереси третіх осіб (співвласників спірного житлового будинку) без залучення їх до розгляду справи.

Житлова будівля, яка є предметом у цій справі, знаходиться у частковій приватній власності ОСОБА_6 (розмір частки - 16/25) та

ОСОБА_5 (розмір частки - 9/25). Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 квітня 2016 року, тобто до ухвалення оскаржуваного судового рішення від 07 травня

2018 року.

Задовольняючи апеляційну скаргу осіб, які не були залучені до розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд не дослідив питання, яким чином та які е права порушені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 які подали апеляційну скаргу до суду першої інстанції

Апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що апелянтам рішенням Бабаївської селищної ради № 807 передано у спільну приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , у той час, як забудова знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження державної реєстрації права власності на належну їм земельну ділянку та технічну документацію на будинок.

Відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_8 , у якому просять залишити без задоволення касаційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що самочинно збудований житловий будинок, що є предметом спору у цій справі, не введено в експлуатацію, не було подано декларації про початок/завершення будівельних робіт, а тому він зведений із порушенням пожежних і санітарних норм, що свідчить і про порушення прав апелянтів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно з витягом, наданим Комунальноим підприємством (Далі - КП «Харківське районну бюро технічної інвентаризації» ) «Харківське районну бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрації прав № 35681958 від 01 жовтня 2012 року за

ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 16/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними господарчими будівлями та спорудами, 36 % якого залишилася після пожежі, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2012 року за реєстровим № 2307.

Відповідно до витягу наданого КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав №36796428 від 18 грудня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 9/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, 36 % якого залишилася після пожежі, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 14 грудня 2012 року за реєстровим № 2941.

Загальна площа будинку становила 127,2 кв. м, але він був непридатним до експлуатації після пожежі без проведення капітальних ремонтних робіт.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння, підготовленого

КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 11 жовтня 2013 року було проведено капітальний ремонт та реконструкція житлового будинку, загальна площа якого після реконструкції становить 239,7 кв. м.

Технічним висновком, виготовленим ТОВ «Архітектурне бюро Харківського району» з оцінки стану будівельних конструкцій житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , встановлено, що технічний стан конструкцій обстежених будівель і споруд забезпечують надійну експлуатацію та безпеку для життя та здоров`я людей, без проведення додаткових заходів.

Мотивувальна частина.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року № 6-1858цс15.

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення) майна.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.

Якщо позивач звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред`явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та/або власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить інші особі.

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Разом із тим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно на власній земельній ділянці(частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , апеляційний суд вважав, зокрема, що позивачі у встановленому законом порядку не набули права власності на частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4 , а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду апеляційної інстанції помилковим, оскільки відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу осіб, які не були залучені до розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд не дослідив питання, яким чином та які саме права порушені ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 .

Відповідно до положень частини першої статті 2 Цивільного процесуального Кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного Кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом із тим, апеляційним судом не наведено достатнього вмотивування, яким чином порушені права та законні інтереси ОСОБА_3 як суміжного землевласника.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19.

Крім того, вважаючи порушеними права ОСОБА_4 , суд не звернув належної правової уваги на те, що земельна ділянка, що належить на праві власності останньому розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , у той час, як земельна ділянка, на якій відбулося самочинне будівництво спірного будинку розташована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також зазначає, що апеляційним судом не досліджено питання права власності на спірну житлову будівлю, яка є предметом розгляду у цій справі.

Суд не звернув належної уваги на те, що

11 квітня 2016 року в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано право часткової власності на будинок за ОСОБА_6 (розмір частки - 16/25) та ОСОБА_5 (розмір частки - 9/25), які не були залучені до розгляду справи.

Сторони-учасники цієї справи повинні були повідомити суд про права інших осіб на предмет спору, а суд повинен був залучити цих осіб до участі у справі, як осіб права яких можуть бути порушено за наслідками ухвалення судового рішення, та забезпечити їх участь у справі та їх процесуальні права.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня

2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У контексті забезпечення прав усіх осіб, які можуть бути зацікавлені у розгляді певної справи, суди та сторони-учасники справи повинні діяти добросовісно, повідомляючи суду про усіх зацікавлених у справі осіб задля забезпечення об`єктивного та спрагливого розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд не залучив до участі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які за наданими до касаційної скарги договорами купівлі-продажу від 11 квітня 2016 року, укладеними після набуття чинності рішенням суду першої інстанції до ухвалення рішення суду апелляційної інстанції, вважають себе власниками спірної будівлі та не перевірив, хто є власником спірного майна на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, яким чином порушуються права, осіб. Які подали апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, тобто не забезпечив у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист порушеного права особи.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції не сприяв повному і всебічному розгляду справи,фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлені, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення не відповідає у повній мірі приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України передбачено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу статті

411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 травня 2018 року скасувати.

Передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик