ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Панченка О.О.

Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2020 року у складі головуючого судді Троцької А.І. дата виготовлення повного тексту рішення 24 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради про визначення місця проживання дитини.

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вище зазначеним позовом до ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 24 лютого 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .

З 2016 року подружнє життя з ОСОБА_2 не склалося, та з зазначеного часу останній проживає окремо від сім`ї, а неповнолітня дочка ОСОБА_4 проживає разом з нею, але без відповідної реєстрації.

Позивачка посилалась на те, що відповідач відсутній за своїм місцем реєстрації у зв`язку з чим вона не може отримати його письмову згоду на визначення місця проживання дитини разом з нею. Зазначала, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Наголошуючи на викладеному ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного дослідження всіх обставин справи, просила його скасувати та прийняте нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Наголошувала, що її неповнолітня донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом з нею за адресою АДРЕСА_1 , але юридично по даній адресі не зареєстрована, оскільки вона як мати не може отримати від відповідача його письмову згоду на визначення місця проживання доньки разом з нею.

Зазначала, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження № НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24 лютого 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з характеристикою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , учениці 8-В класу Полтавської гімназії № 31, відомо, що мати приділяє належну увагу вихованню доньки, регулярно здійснює контроль за успішністю та поведінкою дитини, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, вдома створені всі необхідні умови для навчання.

Як вбачається з відповідей управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 20.11.2019 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що після досягнення дитиною чотирнадцяти років, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою. Оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на час розгляду справи вже виповнилось 14 років то остання вправі визначати самостійно місце свого проживання, отже відсутні правові підстави для визначення судом місця її проживання.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років,- за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Колегія суддів зазначає, що на момент розгляду справи судом першої інстанції ( березень 2020 року) ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 вже виповнилося 14 років та остання відповідно до ч.3 ст. 160 СК України вправі самостійно визначати своє місце проживання. Суд не в праві визначати примусовий порядок проживання дитини, оскільки це порушить її права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року.

Головуючий суддя: О. О. Панченко

Судді: Т. В. Одринська

В. П. Пікуль