Справа № 125/314/19
Провадження № 22-ц/801/759/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 рокуСправа № 125/314/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г.,

Суддів: Рибчинського В.П., Денишенко Т.О.,

при секретарі: Кузьменко Б.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Супівська сільська рада;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Супівської сільської ради Барського району Вінницької області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Супівської сільської ради Барського району Вінницької області про встановлення юридичного факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно за законом, -

В С Т А Н О В И В:

04.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Супівської сільської ради Барського району Вінницької області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно за законом. Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба - ОСОБА_2 , з якою вона разом проживала на день смерті. Зазначила, що вона є єдиним спадкоємцем та прийняла спадщину, яка залишилась після смерті її баби, однак не може оформити спадщину у нотаріуса, через відсутність документів, що підтверджують родинні відносини між нею та покійною. Просила встановити те, що ОСОБА_2 її бабою та визнати за нею право власності на спадкове майно.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2019 року позов задоволено, встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на право на земельну частку (пай) площею 3,70 га в умовних кадастрових одиницях без визначення меж в натурі (на місцевості), яка розташована на території Супівської сільської ради Барського району Вінницької області по КСП «За мир» (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 002679).

В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Супівської сільської ради Барського району Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що матеріали цивільної справи не містять доказів, що підтверджували б смерть ОСОБА_2 та родинні відносини між нею та ОСОБА_1 , а позивач не надав суду доказів, що підтвердили порушення її прав на оформлення спадщини, зокрема, заяви про отримання свідоцтва про право на спадщину чи рішення державного нотаріуса про відмову у видачі такого свідоцтва. Зазначив, що суд не дослідив питання про наявність інших спадкоємців, зокрема батьків ОСОБА_1 , не дослідив матеріали спадкової справи. Крім того, вказав, що ОСОБА_1 звернулась до суду через 23 роки після смерті ОСОБА_2 , тобто поза межами встановлених строків, та з порушенням порядку оформлення права на спадщину. Також зазначив, що Супівська сільська рада, як уповноважений орган, мала б вчинити дії для переходу земельної ділянки у власність територіальної громади, однак таких дій не вчинила, в зв`язку з чим спричинено порушення інтересів держави, відтак лише органи прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість оскаржити рішення суду.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Супівська сільська рада Барського району Вінницької області просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказали, що у даному випадку у прокуратури відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Супівської сільської ради Барського району Вінницької області, оскільки порушення інтересів держави прокурором не доведено.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача - ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) площею 3,7 га в умовних кадастрових одиницях без визначення меж в натурі (на місцевості), яка розташована на території Супівської сільської ради Барського району Вінницької області по КСП «За мир» (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 002679). Останнім місцем проживання, місцем смерті спадкодавця та місцем відкриття спадщини відповідно до вимог ст. 526 ЦК УРСР 1963 року є с. Супівка Барського району Вінницької області, що підтверджується довідкою Супівської сільської ради Барського району Вінницької області № 26 від 28.01.2019 року. Згідно даних Виписки з погосподарських книг по Супівській сільській раді Барського району Вінницької області №81 від 22.02.2019 року протягом 1991-1995 років ОСОБА_2 проживала разом із своєю внучкою ОСОБА_1 на одному погосподарському номері і саме остання, у відповідності до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року, прийняла спадщину після смерті баби шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, спільного проживання з спадкодавцем в одному будинку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач позов визнав в повному обсязі, факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується показами свідка та доведений належними та допустимими доказами, як і прийняття спадщини позивачем після смерті баби, оскільки інші спадкоємці померлої відсутні , а територіальна громада на спадщину не претендує.

Однак, із вказаними висновками суду погодитись не можна , оскільки вони здійснені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду стало встановлення факту родинних відносин з покійною ОСОБА_2 та неможливість оформлення спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Проте , на доведення обставин справи, позивач не надала та в матеріалах справі відсутні будь-які докази, що підтверджували б факт державної реєстрації смерті ОСОБА_2 24.02.1996 року.

Крім цього, предметом позову у даній справі є встановлення юридичного факту родинних відносин зі спадкодавцем, їх постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем, а саме що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 є її бабою, на підтвердження чого надала копію свого паспорта та копію свідоцтва про народження.

Так, з копії свідоцтва про народження від 10.10.1964 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , остання в 08.07.1984 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 .

Однак, звертаючись до суду з позовом, позивач не надала доказів, що підтверджували б родинний зв`язок між ОСОБА_2 і кимось із її батьків та причини відсутності спадкування ними спадщини після її смерті.

Ухвалюючи рішення в цій частині та задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач є онукою спадкодавця, тобто дочкою рідної дочки ОСОБА_2 , оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного факту позивач не надала.

Крім того, відповідно до частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв?язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час прийняття спадщини.

Як на підставу постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 посилалася на довідку Супівської сільської ради Барського району Вінницької області № 27 від 28.01.2019 року та Акт обстеження домогосподарства в АДРЕСА_1 , складений сільським головою, депутатом ,згідно якого остання постійно проживала разом з ОСОБА_2 .

Інших доказів на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини позивач не надала.

Відтак, надані позивачем докази не є достатніми ,так як не містять відомостей , які б дозволили перевірити факт проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому доводи апеляційної скарги про недоведеність факту проживання позивача з спадкодавцем на момент відкриття спадщини є обґрунтованими.

Крім того, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Отже, зверненню позивача до суду з вказаним позовом як особи, яка, на її думку, в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання нею у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання його права у судовому порядку.

За відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення спору в судовому порядку є неможливим.

У разі, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного суду у постанові від 19.12.2019 року у справі № 638/16691/17, що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами.

Задовольняючи спір в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, наявність обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, не перевірив, не дослідив наявність інших спадкоємців, які мають право на спадкове майно, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову в частині визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення Супівської сільської ради про відсутність повноважень в заступника прокурора на оскарження рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, статтями 23,36 ч.1 Закону України «Про прокуратуру», частинами 1,3-5 ст. 56 ЦПК (в редакції чинній на момент подання позовної заяви), відповідно до яких прокурор може захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави; звертатися до суду із позовом (заявою, поданням) в інтересах держави та здійснювати у суді представництво в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.(ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. .(ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру»)

Згідно ч.4,5 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Основним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Таку позицію щодо застосування норм права висловив у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року по справі N 806/1000/17.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у заяві №5 від 02.04.2019 року, сільський голова Супівської сільської ради Сікержинська Г.М., як представник сільської ради, визнала позов ОСОБА_1 повністю (а.с. 25).

Відповідно до ч. 5 ст. 206 ЦПК України суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

З врахуванням наведеного і того,що захист суспільно значущих державних інтересів не здійснював орган місцевого самоврядування ,до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, колегія суддів вважає,що у заступника прокурора Вінницької області наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді, шляхом подачі апеляційної скарги у даній справі і відсутні підстави для прийняття визнання позову Супівською сільською радою ,як відповідачем, оскільки дії голови сільської ради суперечать інтересам особи, яку вона представляє.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд при розгляді справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи;допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також порушив норми матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову із вищезазначених підстав.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги у розмірі 2631,88 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Супівської сільської ради Барського району Вінницької області - задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Супівської сільської ради Барського району Вінницької області про встановлення юридичного факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Вінницької області сплачений судовий збір у сумі 2631,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.П. Рибчинський

Т.О. Денишенко