ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

04 травня 2020 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Бойко І.І.

- сторони в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та знаття з реєстраційного обліку ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником квартири за АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності зазначеного нерухомого майна є свідоцтво, серія та номер: 4744, видане 16.07.2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Жовнір І.Т. З моменту набуття права власності і до теперішнього часу вона не може потрапити в квартиру, оскільки відповідач, як попередній власник квартири, не виселилась та чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном. Вона та її представники неодноразово приходили до спірної квартири, щоб потрапити у приміщення, дзвонили по телефону відповідачу, однак вимоги про виселення відповідач ігнорує.

Посилаючись на наведене та те, що відповідач створює перешкоди у користуванні квартирою, просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого судового засідання, представник позивача уточнила позовні вимоги шляхом їх доповнення та, окрім іншого, також просила усунути позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом надання їй доступу до квартири за АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач та її представник не з`явились. Попередньо від представника позивача адвоката Карпи М.М. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про день та час слухання справи була повідомлена за місцем реєстрації та шляхом розміщення повідомлення про виклик на сайті «Судова влада». Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки. Відзив та заперечення на позов не подавала.

На підставі вимог ст.ст. 223,280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що у Тернопільському міському відділі ДВС ГТУЮ в Тернопільській області перебував виконанні виконавчий лист за № 607/144/16ц від 29.06.2017 року про стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованості у сумі 314 456,54 грн. та 2670,46 грн. судового збору .

Постановою Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про передачу майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості від 15.07.2019р., постановлено передати ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №607/144/16-ц від 29.06.2017р., що видав Тернопільський міськрайонний суд, майно: 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно акту Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 15 липня 2019 року, квартира за АДРЕСА_1 , передана у власність стягувачу ОСОБА_1 на загальну суму 343 973грн. При цьому зазначено, що прилюдні торги не відбулись. Від стягувача надійшла заява про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника в рахунок погашення боргу.

16 липня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке зареєстроване в реєстрі за № 4744.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №174004447 від 16.07.2019р. вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири за АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва серія та номер: 4744, виданого 16.07.2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т.

Як вбачається із свідоцтва серія та номер: 4744, виданого 16.07.2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Жовнір І.Т., право власності у позивача на спірну квартиру виникло у зв`язку тим, що остання виявила бажання залишити за собою непродане майно, яке раніше належало ОСОБА_2 .

Згідно акту від 28 серпня 2019 року, складеного комісією в складі майстрів дільниці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , юрисконсульта ОСОБА_5 , в присутності працівників поліції вбачається, що мешканка квартири за АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 чинить перешкоди власнику ОСОБА_1 у користуванні квартирою.

Згідно довідки за №1-450, виданої 05.08.2019р. ДП «Східний масив Плюс», в квартирі за АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_2 , як колишній власник.

12 липня 2019 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_6 , управляти, володіти та користувались та розпоряджатись усім її рухомим та нерухомим майном, у тому числі представляти її інтереси в ЦНАП, судових органах, правоохоронних, з питань пов`язаних з державною реєстрацією права власності в державному реєстрі, що підтверджується довіреністю посвідченою приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу від 12 липня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 638.

28 серпня 2019 року ОСОБА_6 звертався до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області щодо прийняття мір до гр. ОСОБА_2 , яка проживає у спірній квартирі з невідомих причин та чинить перешкоди в користуванні квартирою, не впускає його у квартиру, що підтверджується матеріалами перевірки по факту звернення ОСОБА_6 .

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Положеннями статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а також осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

З врахуванням наведеного, підставою для виселення без надання іншого жита є самоправне зайняття житла та при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, не є підставою для виселення власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлено, що ОСОБА_2 є попереднім власником спірної квартири. У зв`язку із наявністю у ДВС виконавчих проваджень відносно боржника ОСОБА_2 на спірну квартиру було накладено арешт та у подальшому виставлено на продаж.

Постановою Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про передачу майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості від 15.07.2019р., постановлено передати ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 належну їй спірну квартиру, так як прилюдні торги не відбулись, а стягував виявив бажання залишити за собою нереалізоване мано в рахунок погашення боргу.

Позивач належним чином оформила право власності на вищезазначену квартиру. Проте відповідач продовжує користуватись житловим приміщенням, чим чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права володіння та користування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 набула право власності на спірне житло у зв`язку із передачу їй майна, як стягувачу в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №607/144/16-ц від 29.06.2017р., що видав Тернопільський міськрайонний суд, і з цих підстав просить виселити колишнього власника ОСОБА_2 , яка є боржником у виконавчому провадженні №54476914.

Таким чином, позивач, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому відповідача - колишнього власника цього житла, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, адже ні у ЦК України, ні у ЖК Української РСР не передбачена можливість виселення власника без надання іншого жилого приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Положеннями ч. 2 статті 109 Житлового кодексу УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Встановлено, що вказана квартира належала колишньому власнику ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та не придбана за рахунок кредиту.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач проживає та зареєстрована у спірній квартирі на встановлених законом підставах. Вказана квартира не була придбана за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено те, що відповідач має інше житло, придатне для проживання, в яке вона могла бути виселена.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд не вбачає підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, положенням ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення власнику ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати доступ до квартири за АДРЕСА_1 є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідач у судове засідання не з`явилась та не представила суду будь-яких доказів на спростовування доводів позивача.

До задоволення не підлягають вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки остання не позбавлена права користуватись спірним житлом, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно абз. 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 383, 391 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати доступ до квартири за АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 14 травня 2020 року.

Головуюча І.М.Черніцька