Справа № 161/9298/19
Провадження № 2/161/1084/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Кирилюк В.Ф., при секретарі судового засідання Самолюк І.М., з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Ніни Іванівни, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та зобов`язання вчинити дії, -,

В С Т А Н О В И В :

04 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач, ОСОБА_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Ніна Іванівна (далі третя особа, нотаріус), ОСОБА_5 (далі третя особа, ОСОБА_5 ) про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 вересня 2015 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач продала, а відповідач придбав земельну ділянку площею 0,059 га., кадастровий номер :01:001:5015, яка розташована за адресою Волинська область, Луцький район, с. Промінь.

За усною домовленість сторони передбачили, що оплатою за договором є 7 000,00 доларів США, які позивач напередодні отримала від громадянина ОСОБА_5 , який був зятем відповідача.

Однак, постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року залишено без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року, яким постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 безпідставно набуті кошти в сумі 182 910 грн. 00 коп.

Підставою для стягнення цих грошових коштів з позивача став висновок суду про те, що жодні договірні відносини щодо відчуження земельної ділянки та будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не укладалися, отримані кошти останньою, що стверджується письмовим правочином, не повернуті, хоча майно, за які вони призначались, відчужено іншій особі, а тому, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 набула грошові кошти без достатніх правових підстав, а тому їх стягнуто з останньої на користь позивача.

З наведених підстав позивач вважає, що відповідач ввів її в оману, щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення, а саме стосовно того, що насправді грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_5 не є та не було оплатою за договором купівлі-продажу земельної ділянки, а жодних домовленостей ОСОБА_5 із своїм тестем ОСОБА_4 з цього приводу не було.

З цих підстав та посилаючись на положення ст.230 ЦК України позивач просить суд:

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 вересня 2015 року;

2) зобов`язати відповідача повернути в натурі земельну ділянку.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві та в судовому засіданні позов не визнав та, вказуючи на існування домовленості між ним, ОСОБА_5 та позивачем стосовно оплати договору, вказав, що гроші, як безпідставно набуті, стягнуті з позивача внаслідок обманних дій ОСОБА_5 .

Зазначає, що на час передачі грошей позивачу ОСОБА_1 , ОСОБА_5 перебував у шлюбі з його дочкою, а позивач достовірно знала, що 7 000,00 доларів США, які передав їй ОСОБА_5 є саме оплатою за земельну ділянку.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив з наведених у відзиві підстав.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки від 04.10.2016 року, восени 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 кошти в сумі 7000 доларів США за продаж земельної ділянки з будинком в с. Промінь Луцького району (а.с.7).

Разом з тим, як слідує із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015 року, ОСОБА_1 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_4 (а.с.5-6).

При цьому, у п.2.1. договору сторони встановили, що продаж за домовленістю вчинено за 15 000,00 грн, які покупець передав продавцю повністю до підписання договору.

Одночасно, постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року залишено без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року, яким постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 безпідставно набуті кошти в сумі 182 910 грн. 00 коп.

Підставою для стягнення цих грошових коштів з позивача став висновок суду про те, що жодні договірні відносини щодо відчуження земельної ділянки та будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не укладалися, отримані кошти останньою, що стверджується письмовим правочином, не повернуті, хоча майно, за які вони призначались, відчужено іншій особі, а тому, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 набула грошові кошти без достатніх правових підстав, а тому їх стягнуто з останньої на користь позивача (а.с.8-16).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В свою чергу, статтею 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Проаналізувавши зміст правовідносин, що склалися між сторонами, зокрема наявність попередніх переговорів та домовленостей між учасниками справи стосовно оплати договору, що не заперечуються відповідачем, суд дійшов висновку, що у даному випадку спірний договір купівлі-продажу укладений не під впливом обману, як вказує позивач, а під впливом помилки, що підтверджується наступним.

Так, зі змісту пояснень сторін, зокрема із відзиву відповідача слідує, що ним не заперечується той факт, що він особисто не сплачував позивачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., які передбачені у п.2.1 спірного договору. Відповідач у даному випадку вважав, що грошові кошти, які були попередньо сплачені ОСОБА_1 його зятем ОСОБА_5 у розмірі 7 000,00 доларів США, це і є ті кошти, які призначалися як оплата за договором. Відповідач наполягає на тому, що між ним та подружжям ОСОБА_7 , в тому числі ОСОБА_5 існували певні домовленості щодо оплати за договором. Укладаючи спірний договір він передбачав те, що його зять не буде заперечувати дійсне призначення переданих ним коштів.

В свою чергу, позивач укладаючи спірний договір була впевнена, що ті гроші, які передав їй ОСОБА_5 це і є оплата за договором. Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_4 , на користь кого була відчужена земельна ділянка, був тестем ОСОБА_5 , а також на те, що переговори за договором супроводжувала його донька ОСОБА_8 , позивач була впевнена, що отримала належну оплату за договором і у неї немає перешкод для його укладення, оскільки всі вищенаведені особи була членами однієї родини, а припускати, що із-за погіршення взаємовідносин між ними ОСОБА_5 почне вимагати від неї кошти як безпідставно набуті, позивач ОСОБА_1 на момент укладення договору не могла.

Однак, в даному конкретному випадку, обидві сторони діяли під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме стосовно обставин здійснення оплати за договором.

Так, відповідач ОСОБА_4 помилився стосовно того, що його зять ОСОБА_5 не буде заперечувати, що він вніс саме оплату за спірним договором. Як свідчать матеріали справи і підтверджується свідченнями цієї особи, як під час розгляду цієї справи, так і під час розгляду цивільної справи №161/13495/16, останній категорично заперечував цю обставину, вважав ці кошти безпідставно набутими позивачкою ОСОБА_1 і в подальшому в судовому порядку стягнув їх.

Аналогічно, позивач ОСОБА_1 помилилася стосовно того, що кошти, які надав їй ОСОБА_5 є саме тими коштами, які будуть слугувати оплатою за договором купівлі-продажу, що не відповідало дійсності і в подальшому спростовано судами під час розгляду справи №161/13495/16. Якби позивач не помилилася щодо цих істотних обставин, вона б не уклала спірний договір купівлі-продажу, адже безоплатне передання майна сторонній особі не є економічно доцільним.

Отже, оскільки обидві сторони уклали спірний договір купівлі-продажу під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, тому, в силу положень ст.229 ЦК України суд визнає вказаний договір недійсним.

Стосовно доводів позивача про наявність обману з боку відповідача, суд зауважує, що характерною ознакою обману є здійснення стороною умисних дій для введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому тягар доказування умисності цих дій лежить саме на позивачеві.

Однак у розглядуваному випадку позивач належними та допустимими доказами не довела суду, що відповідач ОСОБА_4 діяв з умислом на обман позивача ОСОБА_1 .

Про відсутність саме умислу на введення в оману з боку ОСОБА_4 свідчить і те, що напротязі всього провадження у справі відповідач систематично стверджував, що насправді передані ОСОБА_5 грошові кошти належали фактично йому ОСОБА_4 .

Це означає, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існує цивільний спір стосовно належності грошових коштів, які раніше передавалися ОСОБА_1 , а отже обман в даному випадку відсутній, бо ОСОБА_4 діяв, будучи впевнений у належності саме йому коштів, переданих ОСОБА_5 ОСОБА_1 .

Вказане, однак не спростовує наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, як вчиненого під впливом помилки, про які зазначав суд вище.

При цьому самостійна правова кваліфікація дій сторін не є виходом за межі підстав позову, оскільки, як вказано у п.85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року № 917/1739/17, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Використовуючи вищенаведений підхід Великої Палати Верховного Суду, а також зважаючи на те, що єдиною суттєвою відмінністю укладення правочину під дією обману (ст.230 ЦК України) та під дією помилки (ст.229 ЦК України) є умисність чи необережність дій однієї зі сторін, що сприяють невірній оцінці іншою стороною істотних обставин вчинення правочину, суд дійшов висновку, що посилання позивача не на ті норми права під час звернення до суду, зокрема на припис ст.230 ЦК України, але на ті самі обставини вчинення правочину, не є підставою для відмови у позові, а суд вправі самостійно надати правову оцінку та встановити, що насправді оспорюваний правочин вчинений під впливом помилки у зв`язку з чим і визнається недійсним.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору недійсним, тому слід застосовувати наслідки недійсності цього правочину (реституцію) та задовольнити похідну позовну вимогу про зобов`язання відповідача повернути в натурі земельну ділянку.

Зважаючи на те, що позов задоволено, на підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 536,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Також суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, які вона понесла у зв`язку зі здійсненням професійної правничої допомоги адвокатом.

Визначаючи конкретний розмір вищенаведених витрат, суд виходить з наданого представником позивача розрахунку та деталізації наданих ним правничих послуг, як адвокатом, який наведений в акті наданих послуг від 11 лютого 2020 року. Цей розрахунок, на думку суду, в цілому відповідає ринковим цінам на правничі послуги, що склалися на території Волинської області, а також складності цієї справи та її тривалості. Крім того, на підтвердження фактичного розміру витрат позивач надав відповідну квитанцію про сплату 10 00,00 грн. та договір про надання правової допомоги.

Така сума понесених судових витрат співмірна з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, який наведений у позові (10 000,00 грн.).

Усні зауваження представника відповідача про те, що наданий розрахунок не містить часу затраченого адвокатом, вартості кожної години наданих послуг, суд оцінює критично, оскільки у такому випадку, зважаючи на тягар доказування неспівмірності витрат, який покладений саме на сторону відповідача згідно приписів ч.6 ст.137 ЦПК України, відповідач не був позбавлений можливості здійснити відповідний контррозрахунок та надати його суду.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:5015, від 15 вересня 2015 року недійсним.

Зобов`язати ОСОБА_4 повернути в натурі земельну ділянку, яка була одержана на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:5015, від 15 вересня 2015 року.

Стягнутиз ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 10000 грн. (десять тисяч грн.) витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість грн.. 80 коп.) судового збору.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Третіми особами без самостійних вимог на стороні відповідача є:

Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Ніна Іванівна, адреса місцезнаходження м. Луцьк, вул.Степана Бандери, 17

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання АДРЕСА_3

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк