Справа № 463/6092/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1543/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря -Жукровська Х.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - Хомика В.В. , представника 3-ої особи - Лабай А.В. та представника позивачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Хомика Віталія Вікторовича, представника третьої особи ОСОБА_5 - Лабай Андрія Мироновича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року, постановлене у складі головуючої судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про витребування з чужого незаконного володіння квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 05.04.1983року разом з матір`ю постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Квартира отримана її батьками за місцем праці на овочевій фабриці. У 2006 році, після смерті матері та одруження із ОСОБА_9 , придбала квартиру АДРЕСА_3 та постійно проживала в ній і одночасно, залишилась основним квартиронаймачем спірної квартири. Після розлучення у 2007році та внаслідок зловживання алкогольними напоями, потрапила до лікарні, де її було поставлено на облік лікаря-нарколога. Весь цей час фактично проживала в квартирі АДРЕСА_3 , а спірну квартиру періодично здавала в найм. При цьому, питанням здачі цієї квартири в найм займався її дід ОСОБА_10 . Згодом, після вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, квартира вибула з її володіння та внаслідок низки правочинів на даний час перебуває у власності відповідача. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23.05.2016року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винними у вчиненні згаданих вище злочинів та встановлено, що ОСОБА_11 , використовуючи підроблений паспорт позивача, діючи під видом потерпілої ОСОБА_7 , видала довіреність на ім`я ОСОБА_12 на право представництва інтересів ОСОБА_7 при приватизації спірної квартири, а також довіреність на право представляти інтереси ОСОБА_7 при купівлі-продажу цієї квартири. На підставі таких довіреностей ОСОБА_12 отримав у відділі приватизації Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради свідоцтво про право власності на квартиру від 12.05.2010року, а 21.05.2010 року уклав договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відчужив таку у ОСОБА_12 На даний час власником спірної квартири є відповідач, однак враховуючи, що майно вибуло з володіння власника поза волею позивача, просить витребувати таке в судовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння - задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 із його незаконного володіння квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 3 125,42 грн. судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 , інтереси яких представляють адвокати з належно оформленими повноваженнями, оскаржили таке в апеляційному порядку подавши апеляційні скарги.

Адвокат Хомик В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що суд постановив дане рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 подала позов з пропуском строків позовної давності та незважаючи на заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, останнім відмовлено у задоволенні позову. При цьому зазначає, що ОСОБА_7 станом на 30.11.2010 року достовірно було відомо про порушення її цивільних прав та про особу, яка їх порушила, проте жодних підстав та доказів того, що пропущення нею строку позовної давності відбулось з поважних причин не навела.

Зазначає, що ОСОБА_1 купив зазначену квартиру у ОСОБА_5 , яка була законним власником, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Щебивовк О .О. , державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 06.03.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №І-194. Жодних заборон (арештів) чи застави не було, щодо квартири були відсутні судові спори, внаслідок укладення даного договору не було порушено прав за законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та осіб, яких продавець зобов`язана утримувати за законом або договором /п.7 Договору/.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Адвокат Лабай А.М., який представляє інтереси третьої особи ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі зазначає, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм чинного законодавства.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що лише власник має право витребувати майно від добросовісного набувача. Натомість ОСОБА_7 не була власником майна - спірної квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на згадану квартиру від 19.04.2010року було видане на підставі підробленої довіреності. Даний факт встановлений вироком суду, яка в силу вимог ст.228 ЦК України є нікчемним правочином.

Судом першої інстанції неправомірно відмовлено відповідачу у застосуванні строків позовної давності. При цьому, суд вважав, що у даній справі позовна давність розпочала свій перебіг після ухвалення судом вироку у кримінальній справі, тобто з 23.05.2016 року. Однак, така позиція суду є порушенням вимог ст. 261 ЦК України, якою передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалось його виконання. А тому, оскільки позивач не була власником спірного майна і нею пропущений строк на звернення до суду, то позов ОСОБА_7 про витребування майна задоволенню не підлягав.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_7 відмовити.

У відзиві на апеляційні скарги позивач ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційних скарг такого не спростовують. Підстав для скасування рішення немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак,справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скаргислід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 з 05 квітня 1983 року до 28 травня 2010 року, разом з матір`ю (яка померла у 2006 році) та батьком (який помер у 2009 році, і був виписаний з цього житла 04.09.1984 року ) проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На час звернення до суду з вказаним позовом, позивачка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 26 березня 2008 року № 132 кв. АДРЕСА_1 вилучено з обліку службових і визнано основним квартиронаймачем ОСОБА_7

12 травня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудрявцевою А.П. було посвідчено довіреність за реєстровим № 592 від імені ОСОБА_7 , згідно з якою остання уповноважує ОСОБА_12 представляти її інтереси при приватизації згаданої квартири.

Цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. було посвідчено довіреність за реєстровим № 1741 від імені ОСОБА_7 , згідно з якою остання уповноважує ОСОБА_12 представляти її інтереси при купівлі-продажу цієї квартири.

18 травня 2010 року ОСОБА_12 діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 592 отримав у відділі приватизації Личаківської РА ЛМР свідоцтво про права власності на цю квартиру, видане ОСОБА_7 , а 21 травня 2010 року діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності № 1741 продав її ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківської Р.І. за реєстровим № 839.

21 червня 2010 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. (реєстровий № 788), за яким ОСОБА_5 набула права власності на кв . АДРЕСА_1 . Правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за № 3991062 та ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" - витяг № 26484066.

06 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О.О. (реєстровий № 1-194), за яким власником цієї квартири є ОСОБА_1 , що також підтверджено витягом з ДРРПНМ про реєстрацію права власності від 06 березня 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11446465.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 23 травня 2016 року (справа № 463/2948/15-к) визнано винними ОСОБА_12 і ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України та призначено відповідне покарання.

За цим вироком ОСОБА_11 визнана винною у тому, що на початку травня 2010 року повторно, шляхом обману та зловживання довірою, діючи з корисливих мотивів для власного безпідставного збагачення, за попередньою змовою групою осіб з підсудним ОСОБА_12 та невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, незаконно заволоділи майном потерпілої ОСОБА_7 в особливо великих розмірах, а саме: квартирою на АДРЕСА_1 вартістю 277 301 грн. Так, ОСОБА_11 разом із невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_16 », матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, залучили до участі у вчиненні злочину як співвиконавця ОСОБА_12 , який був обізнаний у злочинних планах останніх та вступив у змову з ними з метою отримання особистої вигоди. В подальшому 12 травня 2010 року, використовуючи підроблений паспорт громадянки ОСОБА_7 , невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Кудрявцевої А.П., діючи під видом потерпілої ОСОБА_7 , видала довіреність № 592 від 12 травня 2010 року на ім`я ОСОБА_12 на право представляти інтереси ОСОБА_7 при приватизації належної їй квартири на АДРЕСА_1 . Продовжуючи злочинний умисел, 12 травня 2010 року, використовуючи підроблений паспорт громадянки ОСОБА_7 , невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи під видом потерпілої ОСОБА_7 , в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Соврас О.Ю. видала довіреність № 1741 на ім`я ОСОБА_12 на право представляти інтереси ОСОБА_7 при купівлі-продажу належної їй квартири на АДРЕСА_1 . 18 травня 2010 року ОСОБА_11 разом із невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_16 », матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, використовуючи нотаріально посвідчену довіреність № 592 від 12 травня 2010 року, видану невстановленою слідством особою під видом потерпілої від імені ОСОБА_7 на право представляти її інтереси при приватизації належної ОСОБА_7 квартири на АДРЕСА_1 , передали цю довіреність ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_12 у зазначений день отримав у відділі приватизації Личаківської районної адміністрації ЛМР за адресою: м. Львів, вул. К.Левицького, 67, свідоцтво про право власності на квартиру на АДРЕСА_1 № НОМЕР_2. 21 травня 2010 року ОСОБА_11 разом із невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_16 », матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, використовуючи нотаріально посвідчену довіреність № 1741 від 12 травня 2010 року, видану невстановленою слідством особою під видом потерпілої ОСОБА_7 від імені останньої на право представляти її інтереси при купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 , передали цю довіреність ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_12 у зазначений день в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Р.І. за адресою: м . Львів, вул. Личаківська, 7, уклав договір купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 , відповідно до якого продав належну ОСОБА_7 квартиру, дійсна вартість якої становила 277 301 грн., ОСОБА_8 за 51 000 грн., заподіявши потерпілій майнову шкоду в особливо великих розмірах.

Цим же вироком підсудний ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що 18 травня 2010 року у групі з невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_16 », матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою заволодіння чужим майном, а саме квартирою потерпілої ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 , використовуючи завідомо підроблену нотаріально посвідчену довіреність № 592 від 12 травня 2010 року, видану невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, під видом та від імені потерпілої ОСОБА_7 на підставі підробленого паспорта громадянки ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 , виданого 18 червня 2009 року Личаківським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, на право представляти інтереси ОСОБА_7 при приватизації належної їй квартири на АДРЕСА_1 , передавши її підсудному ОСОБА_12 , який був обізнаний у злочинному плані останніх, після чого ОСОБА_12 у зазначений день використав вказану завідомо підроблену довіреність, отримавши у відділі приватизації Личаківської районної адміністрації ЛМР за адресою: м . Львів, вул. К.Левицького, 67, свідоцтво про право власності на квартиру на АДРЕСА_1 № НОМЕР_2 . В подальшому 21 травня 2010 року ОСОБА_11 , продовжуючи злочинний умисел, у групі з невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_16 », матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою заволодіння чужим майном, а саме квартирою потерпілої ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 , використовуючи завідомо підроблену нотаріально посвідчену довіреність № 1741 від 12 травня 2010 року, видану невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, під видом та від імені потерпілої ОСОБА_7 на підставі підробленого паспорта громадянки ОСОБА_7 серії НОМЕР_1 , виданого 18 червня 2009 року Личаківським РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, на право представляти інтереси ОСОБА_7 під час купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 , передавши цю довіреність підсудному ОСОБА_12 , який був обізнаний у злочинному плані останніх, після чого ОСОБА_12 у зазначений день в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тишківської Р.І. за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 7, використав вказану завідомо підроблену довіреність, уклавши договір купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 , відповідно до якого продав належну ОСОБА_7 квартиру дійсною вартістю 277301 грн. ОСОБА_8 за 51 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння позивача внаслідок вчинення відносно неї шахрайських дій, зокрема, шляхом приватизації цієї квартири від імені позивача на підставі підроблених документів, а в подальшому, відчуження цієї квартири на підставі тих же підроблених документів. Вказані обставини встановлені вироком суду, який набрав законної сили і тому, слід вважати встановленим, що квартира вибула з володіння позивача поза її волею, внаслідок чого така підлягає витребуванню від добросовісного набувача - відповідача у справі. Щодо пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції вважав, що такий не пропущено, адже його слід починати обчислювати з моменту постановлення вироку (23.05.2016року), а з позов позивач звернулася до суду 06 грудня 2017 року.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із положеннями частини четвертої цієї статті Кодексу, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як убачається з вироку суду від 23 травня 2016 року ОСОБА_7 у цьому провадженні мала процесуальний статус потерпілої, жодних довіреностей на приватизацію та відчуження квартири не підписувала та квартиру на АДРЕСА_1 не продавала.

При розгляді цієї справи, судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_7 , як потерпіла цивільний позов у згаданому кримінальному провадженні до обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не пред`являла. Таким чином, станом на даний час, вона має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Також позивачкою не заперечується, що починаючи з 2006 року вона в квартирі на АДРЕСА_1 не проживала. У цьому ж році нею придбано квартиру АДРЕСА_3 , куди вона, разом з із своїм чоловіком (шлюб з яким розірвано у 2007 році) одразу переїхала на постійне місце проживання. У вказаній квартирі позивачка має зареєстроване місце проживання, та фактично у ній проживає. А спірну квартиру, за допомогою свого дідуся - ОСОБА_10 періодично здавала в найм.

Доказів зміни договору житлового найму щодо користування спірною квартирою, видачі їй ордера на цю квартиру, а також доказів про спроби її приватизувати, як під час фактичного проживання у ній, так і до момент зняття її з реєстрації за адресою цієї квартири, позивачкою не надано.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (стаття 118 ЖК Української РСР).

За змістом статей 121 і 123 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень та порядок користування ними установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства.

За приписами частини другої статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Згідно пункту 6 розділу I Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 "Про службові жилі приміщення", жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

При цьому, особливість права користування таким житлом, після виключення його з числа службових полягає, зокрема, у тому, що квартиронаймач не стає його власником, а залишає за собою право тимчасового володіння ним на підставі договору найму, а право фактичного (постійного) володіння залишається у власника будинку (квартири) або особи, якій передано такий об`єкт.

Згідно частини першої статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як зазначено у частині третій статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

У частині другій статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, зокрема, що не підлягають приватизації квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) вказано, що: «стаття 31 ЖК передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК, пункт 69 Правил № 470).

Тобто, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення».

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 ордер на вселення у спірну квартиру не видався, доказів укладення з нею договору житлового найму на цю квартиру позивачкою не надано, як і не надано доказів щодо приватизації цієї квартири.

Також судом першої інстанції зроблено висновок, що відповідач у справі - ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не врахував, що позивач не є власником і належним користувачем спірної квартири, на даний час власником такої є територіальна громада міста Львова, однак така про свої права на квартиру не заявляє.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 145, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що "Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника".

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Слід враховувати і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр . як спадкоємця Р. , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем

Р . По -друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р . квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р . і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Крім того, в іншій справі ЄСПЛ указав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE BATKIVSKA TURBOTAFOUNDATION v. UKRAINE, №5876/15, § 61, 64) ЄСПЛ, від 09 жовтня 2018 року).

Такий підхід щодо застосування положень законодавства про віндикацію, у поєднанні із застосуванням згаданої практики Європейського суду з прав людини є усталеним у сучасній судовій практиці суду касаційної інстанції (постанови Касаційного цивільного суд у складі Верховного суду від: 20 березня 2019 року (справа № 521/8368/15-ц); 27 березня 2019 року (справа № 204/198/16-ц); 26 вересня 2019 року (справа № 2-4352/11); 23 жовтня 2019 року (справа № 2/1522/12319/11); 13 листопада 2019 року (справа № 2-3872/11); 13 листопада 2019 року (справа № 645/4220/16-ц); 29 січня 2020 року (справа № 752/3092/19)).

Враховуючи наведене, позивачкою не доведено, що вона набула право на пред`явлення вказаного позову, а задоволення такого призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

При цьому, колегія суддів враховує, що на час пред`явлення даного позову позивачка у спірній квартирі не була зареєстрована (добровільно знята з реєстрації 28 травня 2010 року) та фактично у ній не проживала, є власником іншого житла. Отже, спірна квартира не є для неї у розумінні статті 8 Конвенції єдиним житлом, яке вона втратила, оскільки права власності або користування ним не набуто нею у встановленому законом порядку. А можливість звернутися з відповідним позовом про відшкодування заподіяної їй, як потерпілій у кримінальному провадженні, шкоди до винних осіб, не втрачена.

Тобто, мета , яку переслідує позивачка, та наслідки для відповідача як добросовісного набувача у вигляді безоплатного позбавлення його майна, яким він тривалий час (більш як 6 років) володіє та користується, є неспівмірними і такими, що покладають індивідуальний та надмірний тягар на відповідача.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Враховуючи, що обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється нове рішення про відмову в задоволенні позову по суті, доводи апеляційних скарги щодо пропуску строку позовної давності не аналізуються, як такі, що не підлягають з`ясуванню при такому вирішенні спору.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегіясуддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скаргипредставника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Хомика Віталія Вікторовича та представника третьої особи ОСОБА_5 - Лабай Андрія Мироновича - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2019 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про витребування із чужого незаконного володіння квартири за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.