КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8728/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7915/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у складі судді Васильченка О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом, в якому з урахуванням доповнень, просив стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди, в сумі 2 253 420 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.03.2010 року старшим слідчим в ОВС прокуратури м. Києва Григорівим В.Б. було порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу № 50-5761 за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307 КК України.

В межах вищевказаної кримінальної справи, 10.03.2010 року позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі, у подальшому його було звільнено й з органів внутрішніх справ за ст. 64 п.є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.

30.07.2010 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 364; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 368; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368 КК України, по яким 11.07.2010 року пред`явлено обвинувачення.

02.06.2011 року суддею Деснянського районного суду м. Києва винесено постанову про направлення кримінальної справи прокурору м. Києва для проведення додаткового розслідування, а міру запобіжного заходу ОСОБА_1 залишено без змін.

05.01.2012 року ОСОБА_1 повторно пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 364; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 368; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368 КК України.

13.02.2012 року заступник прокурора м. Києва скасував постанову від 30.07.2010 року в частині порушення кримінальної справи за ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 364; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 368; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368 КК України, тобто в частині порушення за ознаками вчинення злочинів у складі організованої групи.

14.02.2012 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 366 КК України.

У березні 2012 року прокуратурою м. Києва було закрито кримінальну справу за ч. 1 ст. 309 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.

26.04.2013 року Деснянським районним судом м. Києва винесено постанову про направлення кримінальної справи прокурору м. Києва для проведення додаткового розслідування; 11.12.2013 року Апеляційним судом м. Києва скасовано цю постанову та направлено справу на новий судовий розгляд.

19.03.2014 року Деснянським районним судом м. Києва змінено ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

26.03.2014 року постановою Деснянського районного суду м. Києва кримінальну справу відносно ОСОБА_1 в частині обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

07.05.2015 року вироком Деснянського районного суду м. Києва у кримінальній справі № 1/754/22301/13-к ОСОБА_1 визнано невинним в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.05.2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2016 року вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Відтак, термін перебування ОСОБА_1 під вартою у Київському слідчому ізоляторі обраховується періодом з 10.03.2010 року до 19.03.2014 року, тобто становить 1884 дні, а також 1 рік 5 діб перебував на підписці про невиїзд. Як наслідок перебування під вартою у вказаний термін, у позивача суттєво погіршився стан фізичного і психічного здоров`я, є безробітним, не може працевлаштуватися.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 253 420 грн., а також витрати по справі, пов`язані з оплатою проведеної по справі експертизи, у сумі 8 184 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 10 березня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 253 420 грн., а також суму судових витрат у розмірі 8 184 грн., що разом складає 2 261 604 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі, зазначено, що судом першої інстанції розглянуто позов ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону про порядок відшкодування, оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Деснянський районний суд м. Києва.

Вказано, що Казначейство жодних інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, а отже відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, обов`язкових висновків Конституційного Суду України, відповідач не має нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, інших державних установ.

Також зазначено, що суд не надав обґрунтування, яке б підтверджувало факт заподіяння моральних та фізичних страждань позивачу, не визначено заподіяння моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, та не здійснено посилання на належні докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, не надано обґрунтування щодо підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Також суд визначив розмір морального відшкодування в сумі 2 261 604 грн. виходячи з припущень, зокрема, не навів жодного розрахунку чи мотивів, якими б підтверджувалась законність вказаної суми. Стягнення такої суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Представник Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився про час і місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 217).

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника Абрамчука Д.В. , які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03.09.2009 року перебував на посаді начальника сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків Бориспільського міського відділу (з обслуговування м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області. (т. 1 а.с. 21, а.с. 22)

09.03.2010 року старшим слідчим в ОВС прокуратури м. Києва Григорівим В.Б. було порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу № 50-5761 за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307 КК України.

В межах кримінальної справи 10.03.2010 року позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України та обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі з 11.03.2010 року.

Відповідно до Витягу з наказу № 229о/с 19.04.2010 року ОСОБА_1 звільнено у запас за п. 64 п. «Є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з займаної посади з 21.04.2010 року (т. 1 а.с. 24).

Встановлено, що 19.03.2014 року Деснянським районним судом м. Києва ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Відповідно до даних довідки Київського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області від 08.05.2014 року, ОСОБА_1 утримувався в Київському слідчому ізоляторі з 12.03.2010 року по 19.03.2014 року (т. 1 а.с. 26).

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2015 року, зокрема, ОСОБА_1 визнано невинним в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів (т. 1 а.с. 76-122).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04.11.2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2015 року залишено без змін. (т. 1 а.с. 123-140)

Як убачається з довідки Подільського районного центру зайнятості від 17.12.2015 року, ОСОБА_1 з 10.12.2015 року перебуває на обліку в центрі як такий, що шукає роботу. (т. 1 а.с. 26)

Як убачається з матеріалів, ухвалою суду першої інстанції від 19.12.2016 року у справі призначено судово-психологічну експертизу. (т.1 а.с. 183-184)

Відповідно до висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 181/17-61 від 23.06.2017 року, за результатами проведеної по справі судової психологічної експертизи, ситуація, яка пов`язана з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним взяттям і триманням під вартою в ході кримінального провадження, незаконного проведення обшуку у батьків ОСОБА_1 , незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян для ОСОБА_1 була психотравмуючою; ситуація, яка пов`язана з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним взяттям і триманням під вартою в ході кримінального провадження, незаконного проведення обшуку у батьків ОСОБА_1 , незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян вирізняється значною глибиною та інтенсивністю психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 . Згідно зазначеної ситуації, ОСОБА_1 пережив значні моральні страждання, що призвело до вираженого й стійкого стану соціальної та особистісної дезадаптації; у зв`язку з вищенаведеною ситуацією ОСОБА_1 нанесено значну моральну шкоду. Можливий розмір відшкодування нанесеної моральної шкоди з психологічної точки зору може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (т. 1 а.с. 190-195).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив ї з їх доведеності факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи наступного.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 2 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Вказана норма закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Пунктом 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, враховуючи ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, є правомірним.

Так, згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15.

А отже районним судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував в ізоляторі тимчасового тримання м. Києва та Київському слідчому ізоляторі з 10.03.2010 року по 19.03.2014 року та у підписці про не виїзд понад 1 рік. В період перебування під вартою у позивача істотно погіршився стан здоров`я, як у фізичному так і психологічному розумінні.

Матеріалами проведеної по справі судової психологічної експертизи, встановлено, що ситуація, пов`язана з незаконними діями слідчих органів для ОСОБА_1 була психотравмуючою; ситуація, яка пов`язана з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним взяттям і триманням під вартою в ході кримінального провадження, незаконного проведення обшуку у батьків ОСОБА_1 , незаконного накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян вирізняється значною глибиною та інтенсивністю психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 . Згідно зазначеної ситуації, ОСОБА_1 пережив значні моральні страждання, що призвело до вираженого й стійкого стану соціальної та особистісної дезадаптації; у зв`язку з вищенаведеною ситуацією ОСОБА_1 нанесено значну моральну шкоду. Можливий розмір відшкодування нанесеної моральної шкоди з психологічної точки зору може дорівнювати грошовому еквіваленту, рівному 540 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд, визнавши належним доказом по справі, обґрунтовано поклав у основу рішення висновок проведеної по справі судової психологічної експертизи, остільки складено його висококваліфікованим спеціалістом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз в галузі психологічних досліджень, що має тривалий стаж експертної роботи, висновок містить належні обґрунтування та мотиви.

Підстав для сумніву у об`єктивності складеного по справі висновку експертизи не встановив суд першої інстанції, не вбачає таких і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Районний суд правильно застосував норми закону та відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України не вийшов за межі позовних вимог, оскільки відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4 723 гривні, разом з тим позивач просив виходити з суми мінімальної заробітної плати за 2019 рік, у сумі 4 173 грн.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 незаконно притягнули до кримінальної відповідальності, безпідставно, необґрунтовано взяли під варту й протягом тривалого періоду часу - більше чотирьох років, позбавивши волі, незаконно утримували.

Встановлено, що позивач зазнав значних моральних страждань, що негативно вплинуло на стані його здоровця й можливості адаптуватися у суспільстві, працевлаштуватися.

Враховуючи наведене, конкретні обставини справи, характер, обсяг і глибину душевних та психічних страждань позивача, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду щодо визначення моральної шкоди, у розмірі 2 253 420 грн. та відшкодування її Державною казначейською службою України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Встановлена сума моральної шкоди є співмірною із перенесеними ОСОБА_1 моральними стражданнями.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що позов ОСОБА_1 розглянуто районним судом всупереч вимогам Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Деснянський районний суд м. Києва, як суд, що розглядав кримінальну справу й виніс виправдувальний вирок.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України, позови пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

А отже, вказаний довід є безпідставним, оскільки позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно адміністративно-територіальному поділу м. Києва, знаходиться в Подільському районі м. Києва. При цьому, колегія суддів враховує і ту обставину, що учасник справи, який подав апеляційну скаргу, під час судового розгляду, не заявляв про непідсудність справи районному суду.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують обставин виявленого порушення та виникнення в зв`язку з цим відповідного зобов`язання та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального й матеріального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення з урахуванням положень п. 3 розділу ХІІ перехідних положень ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: