Справа № 278/1558/16-ц
Провадження №2/278/128/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року Житомирський районний суд Житомирської області у складі: головуючого судді Зубчук І.В.,

секретаря с.з. Яцюрук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить:

- стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 2002,55 євро та 555,60 гривень, з обрахунку на 29 червня 2015 року у тому числі:

- борг за розпискою 2000 євро;

- інфляційні втрати 2,55 євро;

- витратні збитки 555,60 гривень;

- збільшити стягувану суму нарахування інфляційних витрат та пені за кожен день прострочення, починаючи з 30.06.2016 року на день винесення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25 березня 2015 року надав відповідачу ОСОБА_2 позику в розмірі 2000 євро на чотири місяці, які відповідач добровільно повертати відмовляється.

У ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 5768,33 євро, а саме:

суму позики в розмірі 2000 євро;

відсотки за користування позикою за період з березня 2015 року по квітень 2018 року в сумі 3600 євро;

три відсотка річних за період з 25 липня 2015 року по 21 грудня 2016 року в сумі 168,33 євро (а.с.90-91).

25 травня 2018 року відповідач надав відзиви на позовну заяву, де зазначав, що дійсно отримував грошову позику від позивача, однак повернув зазначені кошти ще в червні 2015 року, а тому вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню (а.с.115-116).

Позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. В подальшому подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили суду, що дійсно відповідач брав в борг у позивача кошти, які в червні 2015 року повернув, а тому на даний час між сторонами відсутній спір.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одними з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

25 березня 2015 року ОСОБА_1 дав в борг 2000 евро терміном на 4 місяці, за користування якими відповідач зобов`язався сплачувати 5 % від суми позики щомісячно, на підтвердження чого позичальником була надана відповідна розписка (а.с.4).

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У процесі розгляду справи свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили твердження відповідача щодо виконання своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики, проте дані їх покази не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Однак, на думку суду, поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Як закріплено у положеннях ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач, як позичальник, своєчасно не повернув суму позики, про що свідчить наявна у позивача розписка, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення суми позики в розмірі 2000 євро, що за курсом НБУ від 26 червня 2020 року складає 74316,18 гривень.

Щодо стягнення процентів від суми позики, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Абзацем 2 ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що проценти від суми позики виплачуються щомісяця до дня повернення позики, однак лише у разі відсутності іншої домовленості сторін

Як убачається з проведеного позивачем розрахунку заборгованості відповідача по процентам за користування позикою, він здійснений за 36 місяців з березня 2015 року по квітень 2018 року (а.с.90 звор. стор).

Однак, суд не погоджується зі вказаним розрахунком, з огляду на таке.

Як убачається з представленої розписки відповідача, сторони погодили щомісячну сплату процентів в розмірі 5 % від суми позики терміном на 4 місяці.

Таким чином, сторони домовилися, що відповідач мав сплачувати позивачу проценти щомісячними платежами протягом чотирьох місяців з дня укладення договору позики, у зв`язку з чим положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку.

Право нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою виникло з дня укладення договору позики припинилося після спливу визначеного договором строку надання позики, тобто після спливу 4 місяців.

Таким чином, проценти за користування позикою згідно з укладеним сторонами договором мали сплачуватися щомісячними платежами у період з 25 березня 2015 року до 25 липня 2015 року.

Таким чином, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті проценти від суми позики за період з 25 березня 2015 року до 25 липня 2015 року в розмірі 400 євро (2000 (сума позики) х 5% х 4 (кількість місяців).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, враховуючи те, що відповідач своєчасно не повернув суму позики, суд вважає за потрібне задовольнити позовну вимогу про стягнення 3 % річних, однак частково, а саме: не у сумі 168,33, зазначеній позивачем, оскільки, на думку суду розрахунки позивача є помилковими, а також не за період з 25 липня 2015 року по 21 грудня 2016 року, а з 26 липня 2015 року по 21 грудня 2016 року, оскільки кількість днів прострочення вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання.

Отже, 3 % річних за прострочення зобов`язання в даному випадку розраховується з урахуванням боргу у розмірі 2000 євро помноженого на кількість днів прострочення, що становить 515 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Таким чином, 3 % річних за прострочення зобов`язання в даному випадку складає 84,66 євро (2000 х 515 днів х 3 : 100 : 365).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 841,16 гривень судового збору (43,7 % (розмір задоволених позовних вимог) від сплаченого судового збору в сумі 1924,85 гривень).

Керуючись ст.ст.11, 526, 527, 530, 549, 610, 611, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.4, 12, 82, 89, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 25 березня 2015 року в розмірі 2484,66 євро, що за курсом НБУ від 26 червня 2020 року складає 74316,18 гривень, яка складається з такого:

- 2000 евро - сума позики;

- 400 евро - відсотки за користування позикою;

- 84,66 евро 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання.

У задоволенні позовної вимоги стосовно стягнення процентів за користування позикою за період з 26 липня 2015 року по квітень 2018 року відмовити.

У задоволенні позовної вимоги стосовно стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання в частині решти заявленої суми, а також за 25 липня 2015 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 841,16 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: І. В. Зубчук