Справа № 163/336/19 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/584/20 Категорія: 37 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юніверс», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮК «Центр авто виплат Поліс», про стягнення страхового відшкодування, за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юніверс» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулися в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 07 березня 2018 року трапилася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув ОСОБА_7 Дорожньо-транспортна пригода трапилась з участю автомобіля, яким керував ОСОБА_8 та гужової підводи під керуванням ОСОБА_7 . Цивільна відповідальність водія ОСОБА_8 перед третіми особами була застрахована у ПрАТ «Страхова Кромпанія «Юніверс» на підставі договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

26 квітня 2018 року представник позивачів подав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування у розмірі 202 219,09 грн, що з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складає 200 000 грн. Однак відповідач відмовив у здійсненні такої виплати, мотивуючи своє рішення тим, що дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки та з вини самого потерпілого, через що у водія забезпеченого транспортного засобу не виникло зобов`язання відшкодування шкоди.

Вважаючи таку відмову незаконною та те, що станом на час звернення із позовом до суду відповідач не виплатив страхове відшкодування, позивачі просили суд стягнути з відповідача в користь ОСОБА_3 - 18564 грн страхового відшкодування та 5 106,31 грн пені, три відсотка річних та інфляційних втрат, в користь ОСОБА_4 181 436 грн страхового відшкодування та 49 911,2 грн пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 02 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Постановлено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юніверс» в користь ОСОБА_3 18564 грн страхового відшкодування, 4010, 33 грн пені, 335, 68 грн трьох відсотків річних та 1201,12 грн інфляційних втрат.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юніверс» в користь ОСОБА_4 та в користь неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 181 436 грн страхового відшкодування, 39 195,14 грн пені, 3280,76 грн трьох відсотків річних та 11 739,22 грн інфляційних втрат.

В решті позовних вимг відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ПрАТ «СК «Юніверс» подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, у якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок по виплаті страхового відшкодування внаслідок смерті погонича гужової повозки ОСОБА_7 покладається на страховика забезпеченого транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Судом установлено, що 07 березня 2018 року трапилася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля під керуванням ОСОБА_8 та гужової підводи, погоничом якої був ОСОБА_7 , в результаті чого останній зазнав тяжких тілесних ушкоджень, а згодом помер.

08 березня 2018 року по даному факту було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1, а. с. 14 - зворот).

Судом першої інстанції також установлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу - ОСОБА_8 була застрахована у ПрАТ «СК «Юніверс» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ №2105500.

Як убачається із матеріалів справи, 26.04.2018 року представник позивачів звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування родичам загиблого із підтверджуючими документами розміру страхового відшкодування (а. с. 8-9).

13.08.2018 року ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» надіслало представнику позивачів повідомлення про припинення перебігу строку на прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування відповідно до частини 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням в кримінальному провадженні законної сили (а. с. 89).

13.08.2018 року представник позивачів надіслав відповідачу копію постанови слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 31.07.2018 року про закриття кримінального провадження.

Згідно із постановою слідчого про закриття кримінального провадження водій автомобіля «Фольксваген пасат Б4» ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на гужову повозку, у зв`язку з чим кримінальне провадження № 0000061 було закрите за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України (т.1,а.с.86-зворот88). Постанова слідчого про закриття кримінального провадження набрала законної сили.

Страховик своїм листом від 22 жовтня 2018 року відмовив позивачам у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув ОСОБА_7 трапилася внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки та виключно з вини самого загиблого, що виключає визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком, оскільки за таких обставин у водія забезпеченого транспортного засобу не виникає цивільно-правова відповідальність за її наслідки (а. с. 91).

При цьому колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що гужова повозка не є джерелом підвищеної небезпеки з огляду на таке.

Поняття джерела підвищеної небезпеки визначено частиною 1 статті 1187 ЦК України, за положеннями якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 своєї Постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова від 01.03.2013 року №4) роз`яснив, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Правовий аналіз вищенаведеного законодавчого визначення джерела підвищеної небезпеки та роз`яснень судової практики застосування цієї норми дає підстави для висновку, що гужовий транспорт, запряжений конем, не має ознак джерела підвищеної небезпеки (неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди).

При цьому джерелом підвищеної небезпеки не можна вважати домашніх (свійських) тварин, зокрема коня, а інших особливих властивостей цієї тварини у даному конкретному випадку, які б створювали підвищену небезпеку (ймовірність заподіяння шкоди), по справі не встановлено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй ухвалі від 10 листопада 2010 року по справі № 6-8797св10 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.01.2019 року по справі № 274/4882/17-ц.

Отже, в даному випадку не було взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах положення статті 1188 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) застосуванню не підлягають.

Згідно із частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В пункті 7 Постанови № 4 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року роз`яснено, що під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер.

При цьому в судовому засіданні не встановлено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого погонича гужової повозки ОСОБА_7 .

Недотримання потерпілим Правил дорожнього руху та відсутність у водія автомобіля технічної можливості уникнення зіткнення з гужовою повозкою не може свідчити про наявність зовнішнього характеру невідворотності цієї події.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про покладення на страховика забезпеченого транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки - ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» обов`язку по виплаті позивачам страхового відшкодування.

Згідно із пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів (пункт 24.1 статті 24 Закону).

Стаття 27 вказаного Закону визначає порядок і розмір відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Так, пунктом 27.1 статті 27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.2. ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно із пунктом 27.5 статті 27 Закону відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 3 723,00 гривень.

Врахувавши наведені норми закону, місцевий суд правильно визначив розмір страхового відшкодування, яке страховик повинен виплатити в користь позивачів.

Також апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про стягнення з відповідача ПрАТ «СК «Юніверс» в користь позивачів трьох процентів річних та інфляційних втрат з огляду на таке.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1, 2 статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо відшкодування шкоди, нараховуються три проценти річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Судом, при цьому, встановлено, що позивачами на адресу ПрАТ «СК «Юніверс» 26.04.2018 року була надіслана заява про виплату в їх користь страхового відшкодування. Дана заява була отримана страховою компанією.

Проте, страхова компанія вчасно не виплатила страхове відшкодування, відповідно, виконання зобов`язання є простороченим, а тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача ПрАТ «СК «Юніверс» трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юніверс`залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 02 березня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді