Справа № 755/1155/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору дарування частини квартири удаваним; визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни; встановлення, що між відповідачами був укладений договір міни; визнання договору дарування частини квартири договором міни (бартеру); визнання дійсним договору міни; застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж; переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири; стягнення з позивача на користь відповідача вартості частини квартири, що внесена на депозитний рахунок, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних долях є співвласниками 81/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року. 19/100 частин вказаної квартири, як їй стало відомо вперше 15.04.2014 року по іншій цивільній справі №755/19314/13-ц, належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2006 року. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 06.09.2006 року укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого на праві спільної часткової власності 19/100 частин квартири належить ОСОБА_1 . На судовому засіданні 14.02.2015 року під час розгляду справи № 755/13887/14-ц ОСОБА_1 під аудіозапис зазначила серед іншого, що вона знає ОСОБА_4 більше 10 років, доглядала за її мамою, неодноразово надавала і генеральні послуги і матеріальні послуги. Викладене в даному аудіозаписі є добровільним визнанням ОСОБА_1 , що вона отримала кімнату за спірним договором від ОСОБА_4 за надані нею генеральні та матеріальні послуги останній, що доводить удаваність, оплатний і обмінний (бартерний) характер спірного договору дарування від 06.09.2006 року. Відсутність безоплатності при отриманні ОСОБА_1 19/100 частин квартири за спірним договором дарування та наявність майнового інтересу сторін, обмінний (бартерний) характер правовідносин, що склалися між сторонами даного договору, доводить що укладений договір дарування є удаваним, оскільки в дійсності між ними укладений договір міни, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Фактично між сторонами (відповідачами) було укладено договір міни. Договір міни між відповідачами, який вони насправді вчинили, передбачав обмін (бартер) нерухомого майна на послуги (генеральні та матеріальні), які оцінені сторонами у розмірі 4 936 грн. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, чого не вбачається між відповідачами. Відповідачі уклали договір міни у вигляді договору дарування з метою обходу переважного права її (позивача) на купівлю 19/100 частин квартири, яка передавалась у власність ОСОБА_1 . З урахуванням вимог ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Вважає, що в даному випадку порушено її право на переважне придбання 19/100 частин квартири, і це право підлягає захисту шляхом переведення на неї прав та обов`язків покупця, на підставі визнання удаваним спірного договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року, який укладений між відповідачами, із застосуванням судом загальних положень про купівлю-продаж, оскільки відповідачі насправді мали на увазі договір міни (бартеру), тому відносини відповідачів регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Спосіб захисту порушеного цивільного права передбачений законодавством шляхом заміни у договорі купівлі-продажу покупця ОСОБА_1 на неї (позивача ОСОБА_3 ), як такої, що з моменту ухвалення судом рішення про визнання спірного договору удаваним й визнання його дійсним договором міни має, як співвласниця спірного майна, переважне право перед іншими особами на купівлю 19/100 частин квартири за ціною, оголошеною для продажу й зазначеної в п.5 спірного договору. Даний спосіб відновлення її (позивача) прав шляхом зміни покупця не порушує права відповідача ОСОБА_4 , яку влаштовувала в 2006 році ціна обміну 19/100 частин квартири в спірному договорі за рівноцінний розмір отриманих послуг від відповідача ОСОБА_1 , зокрема 4 936 грн. Просила суд визнати договір дарування частини квартири від 06.09.2006 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 удаваним; визнати, що правовідносини сторін регулюються нормами ЦК України, а саме: договором міни, який відповідачі насправді вчинили; встановити, що між відповідачами був укладений договір міни, за яким відповідач ОСОБА_4 передала 19/100 частин квартири відповідачу ОСОБА_1 в обмін на генеральні та матеріальні послуги ОСОБА_1 для ОСОБА_4 ; визнати договір дарування частини квартири між відповідачами 19/100 частин квартири від 06.09.2006 року договором міни (бартеру), який відповідачі насправді мали на увазі; визнати дійсним договір міни 19/100 частин квартири, укладеного 06.09.2006 року між відповідачами; застосувати до договору міни частини квартири між відповідачами 19/100 частин квартири від 06.09.2006 року загальні положення про купівлю-продаж; перевести на неї (позивача) права та обов`язки покупця 19/100 частин квартири за фактично укладеним між відповідачами договором міни (бартеру) від 06.09.2006 року, застосувавши до спірного договору міни загальні положення про купівлю-продаж; стягнути з неї (позивача) на користь ОСОБА_1 визначену сторонами у п.5 спірного договору вартість 19/100 частин квартири, перерахувавши із депозитного рахунку суду грошову суму у розмірі 4 936 грн. В судове засідання позивач не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена відповідно о вимог ЦПК України. В матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, просили врахувати наданий ними відзив, заяву про застосування строків позовної давності. Пояснили, що договір дарування є дійсним, частину квартири отримала в дар, вона користується нею. Запис на аудіодиску відповідає поясненням, не як свідок їх давала, казала думку свою, чому подарувала подружка частину квартири.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду прави була повідомлена відповідно до вимог ЦПК України, заяв про неможливість з поважних причин з`явитися до суду чи про розгляд справи у її відсутності не подавала.

Третя особа Головне управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена відповідно до вимог ЦПК України. До суду подані пояснення з заявою про розгляд справи у відсутності їх представника.

Вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 755/13887/14-ц в шести томах, суд приходить до наступного.

Позовна заява була зареєстрована в суді 19.01.1918 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 19.01.2018 року головуючим визначено суддю Чех Н.А. (а.с.18 т.1).

Відповідно до ухвали від 31.01.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання (а.с.19 т.1).

Ухвалою суду від 16.02.2018 року задоволена заява позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження спірної частини квартири (а.с.25-27 т.1).

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, заяву про застосування строків позовної давності (а.с.38-45, 82-85 т.1).

Від третьої особи надійшли пояснення по справі (а.с.88-90 т.1).

Ухвалами суду від 18.05.2018 року посвідчено зауваження щодо неправильності запису в протоколі судового засідання та виправлено описки в ухвалах суду (а.с.133-135 т.1).

Позивачем надано до справи відповідь на відзив (а.с.1-20 т.2).

Відповідно до ухвали суду від 16.10.2018 року на підставі поданих стороною відповідача клопотань, на стадії підготовчого засідання, позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків - здійснення внесення на депозит суду відповідної суми грошових коштів та відповідно - доплати судового збору (а.с.45-47 т.2).

Ухвалою суду від 13.12.2018 року позовна заява залишена без розгляду у зв`язку з неусуненням недоліків (а.с.75-77 т.2).

Постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2019 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13.12.2018 року скасовано з підстав неналежного повідомлення позивача, справу направлено для продовження розгляду (а.с.133-134 т.2).

Позивачем надано до справи квитанцію від 21.10.2019 року про внесення на депозитний рахунок суду суми (а.с.174-175 т.2).

Відповідно до ухвали від 24.10.2019 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду (а.с.177 т.2).

В судовому засіданні 12.12.2019 року, до початку розгляду справи по суті, з урахуванням подачі клопотання ще до закриття підготовчого провадження, було постановлено ухвалу про витребування доказів та про відмову в задоволенні клопотання позивача в частині залучення третіх осіб (а.с.193-195 т.2).

Позивачем подано заяву про відвід судді, який згідно ухвали суду від 27.02.2020 року визнаний необгрунтованим (а.с.212-221, 237-238 т.2).

Подані позивачем після закриття підготовчого провадження клопотання (повторне) про залучення третіх осіб, заява про уточнення змісту позовних вимог, заява про зміну предмета позову були залишені без розгляду в судовому засіданні 17.06.2020 року.

В суді встановлено, що 81/100 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.01.1997 року належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 в рівних долях (а.с.12 т.1).

Згідно договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року ОСОБА_10 (дарувальник) передала ОСОБА_1 (обдарована) безоплатно майно, яким є 19/100 частин квартири АДРЕСА_2 квартири, що дарується, складає одну кімнати загальною площею 14,94 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. та належить дарувальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.07.2006 року. Дар 19/100 частин квартири сторони оцінюють у розмірі 4 936 грн. (а.с.13 т.1).

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в БТІ 28.09.2006 року.

Судом було приєднано для огляду справу №755/13887/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про переведення на неї прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 укладеного 05.07.2006 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , стягнення з- неї на користь ОСОБА_10 вартості цієї частини квартири шляхом перерахування суми з депозитного рахунку, припинення права власності ОСОБА_1 на 19/100 частин квартири - було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.10.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановлю Верховного Суду від 18.02.2018 року рішення Дніпровського районного суду від 10.06.2015 року та ухвала апеляційного суду м.Києва від 13.10.2015 року залишені без змін.

З матеріалів, що були надані Київським державним нотаріальним архівом (вих.1312/01-21 від 24.09.2014 року) в рамках цивільної справи 755/13887/14-ц (а.с.2-33 т.2), яка була приєднана для огляду, встановлено, що при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2006 року, за яким ОСОБА_11 (продавець) продав ОСОБА_4 (покупець) 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , співвласникам перед оформленням вказаного договору направлялися телеграми з пропозицією викупити частину квартири. В даному договорі зазначено, що ОСОБА_11 (продавцю) 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на праві власності на підставі договору дарування від 30.04.2002 року.

Позивач в обгрунтування та на підтвердження своїх позовних вимог посилається на пояснення відповідача ОСОБА_1 , надані під час судового засідання 14.02.2015 року по справі №755/13887/14-ц (приєднана для огляду). Цими поясненнями, як зазначено позивачем в позові, на доданому диску (а.с.14) і що відповідає аудіозапису, що надано до даної справи та що міститься в матеріалах справи №755/13887/14-ц (т.5 диск №3), є: «Ваша честь, ОСОБА_12 я знаю более десяти лет. Даже уже где-то двадцать лет. Дело в том, что на протяжении многих лет я ухаживала за ее мамой, она была прикованная, лежачая больная и поэтому она не ходила, и по просьбе ОСОБА_13 оказывала ей такого рода лечение. Более того также у ОСОБА_13 случилось несчастье, у нее была травма позвоночника и некоторое время она тоже была лежачей. Вот. Мы с ней дружили на протяжении ну где-то уже наверное лет восемнадцать. Я также, но мало того, что я ухаживала за ее мамой, я неоднократно оказывала и генеральные услуги и материальные услуги, и потом мы вместе праздновали праздники и по сей день мы с ней дружим. Ну я даже понятия не имела, ОСОБА_14 собиралась каким-то образом меня так отблагодарить. Она мне, ну как сказать, подписала дарственную, по поводу вот этой комнаты, где я сейчас проживаю: АДРЕСА_3 ».

Саме ці пояснення зазначає позивач в своєму позові як доказ того, що відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , укладаючи спірний договір дарування частини квартири від 06.09.2006 року, приховали інший правочин, який вони насправді вчинили - договір міни (бартеру).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що у даваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Вказані вище вимоги законодавства та надані до справи документи дають підстави суду для висновку про те, що ОСОБА_10 , як законний власник 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 , мала повне, передбачене законодавством України правом, розпорядитися вказаним майном.

Відповідно до статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, що встановлено статтею 718 ЦК України.

По даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_10 подарувала належні їй на праві приватної власності 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1 ; за змістом договір дарування від 06.09.2006 року не містить обов`язку обдарованої ( ОСОБА_1 ) вчинити на користь дарувальника ( ОСОБА_10 ) будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 715, 716 ЦК України встановлено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як зазначалося вище, на підтвердження своєї позовної вимоги про визнання договору дарування від 06.09.2006 року, укладеного між відповідачами, удаваним та щодо визнання договору дарування договором міни (бартеру), позивач посилається по пояснення відповідача ОСОБА_1 , надані як стороною по справі - відповідачем в рамках іншої цивільної справи №755/13887/14-ц.

Враховуючи зазначені вище вимоги ЦПК України щодо надання доказів, суд приходить до висновку, що наданий позивачем доказ - пояснення відповідача ОСОБА_1 по іншій справі, відображені на аудіозаписі судового засідання від 14.02.2015 року по справі 755/13887/14-ц, судом не може бути визнаний як належний доказ по справі.

Зазначені пояснення ОСОБА_1 , яка є новим власником, обдарованою особою, не можуть бути доказом того, що укладаючи договір дарування частини квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_10 насправді укладали договір міни (бартеру). Такі твердження позивача є безпідставні, недоведені та невідповідні вимогам законодавства.

Крім того, той факт, що ОСОБА_1 неодноразово надавалися «генеральні послуги та матеріальні послуги» ОСОБА_10 , що зазначено в поясненнях ОСОБА_1 , наданих по іншій справі, не може свідчити про те, що сторони договору дарування бажали укласти договір міни (бартеру).

Власник майна вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, в тому числі обирати особу, якій бажає подарувати своє майно. Право визначати кому дарувати майно, з яких підстав, які спонукання до цього - є лише у власника цього майна.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору дарування від 06.09.2006 року, укладеного між відповідачами, удаваним та щодо визнання договору дарування договором міни (бартеру) не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню, внаслідок чого відсутні підстави і щодо задоволення інших позовних вимог, які є похідними.

Слід звернути увагу і на те, що вимога про «переведення на позивача прав та обов`язків покупця, з застосуванням до договору міни загальних положень про купівлю-продаж», враховуючи, що квартира належить різним особам на праві спільної часткової власності, де діють встановлені законом правила і порядок щодо переважного права; вимога про «стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 вартості 19/100 частин квартири, яка була визначена в договорі дарування» (внесено на депозит подвійну суму), враховуючи, що в договорі дарування, який є безоплатним, зазначена в п.5 оцінка сторонами дару, що не є ринковою вартістю майна чи вартістю за якою власник погоджується продати належне йому майно, - взагалі є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства щодо оформлення договорів, в тому числі істотних умов.

Стороною відповідача ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується серед іншого, до вимоги про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу).

По даній справі, строк позовної давності по основній вимозі «про визнання договору дарування частини квартири удаваним; визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни», враховуючи обгрунтування позову та підстави, на які посилається позивач, не є пропущеним, звернення до суду було в трирічний строк.

Щодо вимоги про «переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири» - строк позовної давності встановлений в один рік і він є пропущеним, однак це не враховується судом з вищевикладених підстав.

На підставі вищевикладеного керуючись ст.ст.15, 16, 202, 203, 215, 235, 256-258, 316, 317, 319, 321, 328, 362, 626, 627, 655, 715, 716, 717 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору дарування частини квартири удаваним; визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни; встановлення, що між відповідачами був укладений договір міни; визнання договору дарування частини квартири договором міни (бартеру); визнання дійсним договору міни; застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж; переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири; стягнення з позивача на користь відповідача вартості частини квартири, що внесена на депозитний рахунок - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 02.07.2020 року.

Суддя: