ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» червня 2020 року

м. Харків

справа № 629/286/20 - ц

провадження № 22ц/818/3430/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року в складі судді Харабадзе К.Ш.

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2006 року Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області прийнято рішення про надання ОСОБА_1 зі складом сім`ї на три особи службового житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказали, що 26 березня 2007 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області на ім`я ОСОБА_1 зі складом сім`ї на три особи: ОСОБА_1 , його син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_4 видано ордер на службове житлове приміщення.

Зазначили, що 26 листопада 2019 року за клопотанням Головного управління МВС України в Харківській області Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області виключено зі складу службового житла вищезазначену квартиру та закріплено її за ОСОБА_2 .

Вказали, що право приватної власності на зазначену квартиру за жодною особою не зареєстровано, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. У Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради інформація щодо власника чи балансоутримувача квартири за вищевказаною адресою в архівних реєстраційних матеріалах також відсутня.

Вищезазначена квартира не перебуває у комунальній власності Лозівської міської об`єднаної територіальної громади, у зв`язку з чим виконавчий комітет не має повноважень щодо вирішення питання про передачу квартири у приватну власність, оскільки це питання повинно бути вирішено власником.

Зазначили, що Головне управління МВС України в Харківській області також не є власником квартири та на балансі управління вона не перебуває, інформацією стосовно власника квартири управління не володіє.

Отже, квартира, де вони мешкають, не перебуває ані у приватній, ані у комунальній, ані у державній власності.

Вказали, що квартирою вони володіють добросовісно, оскільки, заселяючись до неї вважали, що вона надана ним назавжди, та під час заволодіння нею вони не знали і не могли знати, що користуються чужим майном, та у них відсутні підстави для оформлення права власності на це майно.

Зазначили, що володіють квартирою відкрито та безперервно, з 2007 року постійно мешкають у ній, сплачують комунальні послуги, проводять ремонт житла.

Вказали, що ОСОБА_1 зареєстрований у зазначеній квартирі з 29 травня 2007 року по 13 жовтня 2016 року, але фактично дотепер продовжує проживати у ній, а ОСОБА_2 мешкає в даній квартирі з 2007 року та його місце проживання за вказаною адресою зареєстровано з 02 серпня 2013 року.

Просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Вказали, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірна квартира не перебуває у державній, комунальній чи приватній власності, та їм з моменту вселення і дотепер не відомо, хто є її власником; що ОСОБА_2 на момент вселення до квартири було лише 11 років, тому він не міг знати про статус наданого житла як службового.

09 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач погоджується з рішенням суду та вважає апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому зазначив, що спірна квартира на балансі у відповідача не перебуває.

23 червня 2020 року від позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій вони вважали, що доводи відзиву є необґрунтованими, а їх апеляційна скарга такою, що підлягає задоволенню. При цьому фактично виклали доводи апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку, передбаченому статтею 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи - задоволено; призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю підстав для набуття позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки вона надана їм на підставі ордеру як службове житло, та на даний час ОСОБА_2 є її наймачем, отже володіє квартирою на підставі певного титулу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 грудня 2006 року Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області прийнято рішення про надання службового житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 , заступнику начальника Лозівського МРВ УМВСУ в Харківській області Кустову П.В. зі складом сім`ї на три особи (дружина, син), що підтверджується витягом з протоколу № 3 засідання Центральної житлово-побутової комісії УМВС України в Харківській області від 18 грудня 2006 року (а. с. 21).

26 березня 2007 року виконавчим комітетом Лозівської міської ради на підставі рішення № 102 від 27 лютого 2007 року видано ОСОБА_1 на склад сім`ї з трьох осіб: наймач - ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 , ордер № 0-146 на службове житлове приміщення - трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . Термін дії ордеру до 26 червня 2007 року (а. с. 22).

На підставі зазначеного ордеру на наймача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 13 січня 2020 року № 75 (а. с. 24).

11 листопада 2019 року Головне управління МВС України в Харківській області подало клопотання Лозівському міському голові про виключення зі складу службової жилої площі квартири АДРЕСА_1 , та просило визнати ОСОБА_2 її наймачем (а. с. 43).

Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26 листопада 2019 року №1134 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 виключено зі списку службового житла Лозівського міського відділу ГУМВС України в Харківській області та закріплено за наймачем ОСОБА_2 (а. с. 23).

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 29 травня 2007 року по 13 жовтня 2016 року, а ОСОБА_2 - з 02 серпня 2013 року дотепер, що підтверджується відповідними штампами у їхніх паспортах, а також інформацією Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 22 січня 2020 року щодо зареєстрованих осіб (а. с. 13-14, 16-17, 19).

З вказаної інформації також вбачається, що наймачем квартири за вказаною адресою є ОСОБА_2 (а. с. 19).

Отже, станом на січень 2020 року у спірній квартирі зареєстрований лише ОСОБА_2 , що також підтверджується довідкою Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 22 січня 2020 року (а. с. 20).

З пояснень мешканців будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 вказаного будинку з 2007 року і по теперішній час мешкає ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_2 (а. с. 25, 26).

З довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 10 грудня 2019 року № 246 вбачається, що згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства серед зареєстрованих будинків (квартир) в м. Лозова та Лозівському районі станом на 01 січня 2013 року інформація стосовно балансоутримувача квартири АДРЕСА_1 , в архіві відсутня (а. с. 27).

Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 24 грудня 2019 року № К-1945р квартира АДРЕСА_1 не перебуває у комунальній власності Лозівської міської об`єднаної територіальної громади, у зв`язку з чим виконком міської ради не має повноважень щодо вирішення питання про передачу квартири у приватну власність, оскільки це питання може бути вирішено лише власником (а. с. 28).

З відповіді Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 17 січня 2020 року вбачається, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області не є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідно вказана квартира на балансі управління не перебуває. Ліквідаційна комісія не володіє інформацією щодо права власності на вищевказану квартиру (а. с. 29).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 січня 2020 року вбачається, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за жодною особою не зареєстровано (а. с. 30).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР).

Згідно з частиною другою статті 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Пунктом 6 Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 установлено процедуру виключення жилого приміщення з числа службових.

Так, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа №638/2860/16-ц, провадження №61-20357св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року, справа № 717/1551/17, провадження № 61-43294св18.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2019 року, справа № 187/1113/16-ц, провадження № 61-27890св18; Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 серпня 2019 року, справа № 569/14172/13-ц, провадження № 61-22395св18.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі, і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України, зокрема, відкритість та безперервність володіння.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 серпня 2019 року, справа № 522/17354/16-ц, провадження № 61-21581св18.

Проаналізувавши викладені обставини справи та норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачами не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та у зв`язку з цим про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира надана ОСОБА_1 на підставі ордеру як службове житло, а в подальшому, після виключення її зі складу службового житла, її наймачем є ОСОБА_2 згідно рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26 листопада 2019 року №1134.

Позивачі проживали у квартирі, розуміючи, що володіють чужою річчю, та у них немає правових підстав для набуття права власності на квартиру. Крім того, позивачам достовірно відомо, що квартира на час їх вселення на підставі ордеру була віднесена до категорії службового житла.

Вказане виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо б позивачі при заволодінні майном не знали і не повинні були знати про відсутність у них підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо того, що позивачі не є добросовісними набувачами спірної квартири, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 травня 2020 року у справі № 552/8510/17, провадження № 61-38669св18.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з 13 жовтня 2016 року взагалі не зареєстровано, його фактичне проживання за вказаною адресою підтверджується лише письмовими поясненнями сусідів.

Доводи позивачів щодо належного користування квартирою, а також оплати спожитих комунальних послуг не спростовують правильності висновку суду, оскільки лише факт проживання у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 204/7133/17, провадження № 61-14146св19.

Для набуття права власності на житло, яке перебуває у державній чи комунальній власності, існує порядок приватизації житла, та відсутність у позивачів відомостей щодо власника спірної квартири не є підставою для визнання за ними права власності на неї за набувальною давністю.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вони вселились до квартири на підставі ордеру та будь-який договір найму не укладали, отже з моменту вселення користуються квартирою без будь-якої правової підстави та без юридичного титулу, є необґрунтованими, оскільки згідно частини 1 статті 122 ЖК УРСР та пункту 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, ордер, виданий на підставі рішення про надання службового жилого приміщення, є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Тобто, позивачі мали законні підстави для вселення у зазначену квартиру як службову, правомірно заволоділи житлом, та їх володіння не було безтитульним.

Твердження позивачів, що квартира не перебуває у державній, комунальній чи приватній власності, та їм з моменту вселення і дотепер не відомо, хто є її власником, судова колегія відхиляє, оскільки позивачі вселились до квартири на підставі ордеру на службове житло, виданого органом місцевого самоврядування, тобто достеменно знаючи, що у цього житла є власник.

Водночас, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом у цій справі до Головного управління МВС України в Харківській області, однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є та не був власником спірної квартири, ордер на вселення до якої та рішення про виключення якої зі складу службового житла видані саме органом місцевого самоврядування.

Аргументи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 на момент вселення до квартири було лише 11 років, тому він не міг знати про статус наданого житла як службового, є неспроможними, оскільки про статус квартири як службового житла було відомо його батьку ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_2 є наймачем цієї квартири згідно рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26 листопада 2019 року №1134.

Посилання позивачів щодо того, що справу розглянуто з порушенням строків, самі по собі не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду за відсутності інших обставин, передбачених статтею 376 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.