Житомирський апеляційний суд
Справа №273/1863/19 Головуючий у 1-й інст. Васильчук О. В.
Категорія 82 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 273/1863/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство « Страхова компанія «Уніка Життя», про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Васильчук О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 21 грудня 2018 року уклала з відповідачем кредитний договір, за умовами якого банк надав їй кредит у розмірі 55959 грн., зі сплатою 12,49 % річних, строком на 36 місяців.

Зазначений договір не узгоджується з вимогами ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки перед його підписанням працівники банку не надали їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування. Вказує, що текст договору надрукований дрібним шрифтом й вона не мала можливості належним чином ознайомитись з його змістом та підписала цю угоду, покладаючись на добросовісність працівників банку.

Окрім того, спірний договір не відповідає вимогам ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки містить несправедливі умови.

Так, договором передбачений обов`язок позичальника щомісячно вносити плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Також при укладенні даного договору не були дотримані вимоги п.2 ст.8 Закону України Про захист персональних даних, ст.11 Закону України Про інформацію щодо можливості особи пред`явити вмотивовану вимогу із запереченнями проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку, адже згідно з п.5.11 цієї угоди банк вправі збирати, накопичувати, використосувати та обробляти персональні дані позичальника. При цьому, таке право не обмежене будь-яким строком.

Спірною угодою передбачений обов`язок позичальника укласти договір страхування життя. З цією метою позичальник доручає банку переказати страховику кредитні кошти в розмірі страхового платежу. Проте, такий обов`язок не передбачений ст.7 Закону України Про страхування.

При цьому, позивач вказує, що була позбавлена можливості самостійно обирати страхову компанію, що суперечить принципу свободи договору. Зазначений вид страхування є добровільним й банк не мав права нав`язувати їй такі послуги та включати їх до кредитного договору.

Вказана обставина свідчить про несправедливі умови кредитного договору й надає можливість банку вимагати від позичальника придбання послуги зі страхування.

Таким чином, відповідачем порушені вимоги ст.55 Закону України Про банки і банківську діяльність та ст.11, 18 Закону України Про захист прав споживачів.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою її доводи про порушення відповідачем вимог Закону України Про захист прав споживачів, оскільки спірний кредитний договір містить несправедливі умови, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів того, що банк повідомив її про умови кредитування, адже будь-яку довідку чи письмове повідомлення вона не підписувала. Така інформація не була доведена до її відома й в усній формі.

Несправедливими є також умови договору щодо обов`язку позичальника укласти договір страхування.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що перед укладенням кредитного договору позивач підписала паспорт споживчого кредиту, який містить повну та необхідну інформацію щодо умов кредитування.

Також звертає увагу на ту обставину, що згідно із Законом України Про споживче кредитування банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 21 грудня 2018 року між сторонами укладений кредитний договір №Z06.24226.004694884, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 55959 грн., зі сплатою річної змінюваної процентної ставки в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % ( маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 9,5 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,99%.

Пунктом 1.11 договору передбачено, що позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів.

Згідно з п.1.13 кредитного договору позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно з договором страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка додається до даного договору.

Відповідно до п.5.11 договору позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних в межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону та цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до бази персональних даних в межах, визначених чинним законодавством, з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України Про захист персональних даних, і про осіб, яким надаються дані про позичальника для виконання зазначеної мети.

Пункт 6 кредитного договору містить графік щомісячних платежів.

У пункті 3.2.3 договору передбачене право позичальника відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку у письмовій формі, з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно з цим договором, та сплатою процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою.

Судом також встановлено, що 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Зазначений документ містить основні умови кредитування, тип кредиту, розмір кредитного ліміту, строк кредитування, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та загальних витрат за кредитом, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за весь строк користування кредитом ( в тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі).

У паспорті також зазначено, що ОСОБА_1 своїм підписом підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи з обраних нею умов кредитування. Окрім того вона підтвердила отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, у тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які можуть настати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.

Відповідно до приписів ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 6 ЦК України закріплене правило про те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( стаття 627 ЦК України).

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 204 ЦК України містить правило про презумпцію правомірності правочину, яке полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч.1 ст.1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 12 Закону України « Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,) передбачено, що у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема: тип кредиту ( кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту ( за наявності); види забезпечення наданого кредиту ( якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів ( у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту, відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Частиною 3 даної норми також заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Встановивши, що банк у письмовій формі надав ОСОБА_1 у повному обсязі всю необхідну інформацію, а також врахувавши, що спірний кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України « Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату його видачі, умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, порядок сплати, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за порушення умов договору, ОСОБА_1 особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору з підстав ненадання повної, достовірної та необхідної інформації про умови кредитування й недотримання вимог Закону України « Про страхування» та «Про захист персональних даних» .

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що текст кредитного договору надрукований дрібним шрифтом, внаслідок чого вона була позбавлена можливості ознайомитись з його змістом, не свідчить про наявність підстав для визнання цього договору недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що, підписуючи спірну угоду, ОСОБА_1 вимагала від банку викласти її текст більшим шрифтом і їй було відмовлено у задоволенні такої вимоги.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що зміст договору є зрозумілим і не може розцінюватись як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб.

При цьому, позивач не була позбавлена можливості відмовитись від договору у порядку, передбаченому п.3.2.3 спірної кредитної угоди. Протягом 14 календарних днів від дати укладення кредитного договору вона не відмовлялася від кредитних зобов`язань, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відмову у визнанні недійсними положень спірного кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до положень ч.2 ст. 8 Закону України « Про споживче кредитування» ( в редакції, яка була чинною на час укладення спірного кредитного договору,) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця ( у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника ( за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника ( за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Водночас, положення даного Закону містять перелік послуг кредитодавця щодо обслуговування кредитної заборгованості, які надаються без нарахування будь-якої плати.

Так, за правилами ч.1 ст. 11 Закону України « Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/ рахунків ( за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Пунктом 1.11 кредитного договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо, надання інформації по рахунку позичальника з використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Таким чином, пунктом 1.11 кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначена щомісячна плата за обслуговування закріплена й у п.6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись їй безоплатно, п. 1.11 кредитного договору, а також п.6 цього договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості слід визнати недійсними.

Таким чином, рішення в частині відмови в задоволенні даних позовних вимог слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 26 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними положень пункту 1.11 та п.6 (в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості) кредитного договору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати недійсними положення пункту 1.11 та пункту 6 кредитного договору №Z06.24226.004694884, укладеного 21 грудня 2018 року між Акціонерним товариством « Ідея Банк» та ОСОБА_1 , в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: