П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 червня 2020 року місто Київ

справа № 754/5780/15-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/6320/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Лісовської О.В. від 13 лютого 2020 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 на строк до виконання ним зобов`язання за виконавчим документом № 754/5780/15-ц від 22 червня 2015 року, виданим Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 984 418 грн. 01 коп., посилаючись на те, що боржник не здійснює виконання за вказаним виконавчим листом, незважаючи на вжиті до боржника заходи примусового виконання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року подання задоволено. Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 754/5780/15-ц від 22 липня 2015 року, виданого Деснянським районним судом міста Києва.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Скаржник зазначає, що приватним виконавцем не доведено факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, що є обов`язковим при зверненні до суду з даним подання, а наявність судового рішення не можна вважати підставою для обмеження у праві виїзду за межі України; квартира

АДРЕСА_1 не належить боржнику на праві власності та перебуває в іпотеці; судове рішення є немотивованим.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. зазначає, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, а тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для його обмеження у праві виїзду за межі України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на тривале невиконання боржником судового рішення про стягнення боргу на її користь, а тому наявні підстави для його обмеження у праві виїзду за межі України.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та додатково зазначив, що виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, строк пред`явлення якого до виконання закінчився; боржник не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки проживає за іншою адресою про що було відомо приватному виконавцю.

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав її безпідставною.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 також заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вказували, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59209751(далі - ВП № 59209751) з примусового виконання виконавчого листа № 754/5780/15-ц, виданого 22 липня 2015 року Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 980 764 грн. 10 коп., а також судового збору в розмірі 3 654 грн.

28 травня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, а 19 липня 2019 року - про арешт коштів боржника.

З метою виявлення майна ОСОБА_1 , приватним виконавцем направлялись запити до комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, Головного управління держгеокадастру у місті Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві Управління превентивної діяльності Національної поліції України, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпраці у Київській області, Територіального сервісного центру № 8046 Регіонального сервісного центру в м. Києві Міністерства внутрішніх справ України, Державної служби морського та річкового транспорту України, Виконавчого округу міста Києва Міністерства юстиції України.

З наданих відповідей на вищевказані запити убачається, що транспортні засоби за боржником не зареєстровані; боржник серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів не значиться.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 працює в ТОВ "СВ Комтрейдінг". Займає посаду директора у вказаному підприємстві.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 121586222 від 23 квітня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира перебуває в іпотеці, іпотекодержателем якої є ОСОБА_5

27 травня 2019 року боржнику ОСОБА_1 направлена постанова про відкриття виконавчого провадження, проте була повернута без вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання у відділенні АТ "Укрпошта".

25 вересня 2019 року приватним виконавцем складено акт, яким встановлено, що 25 вересня 2019 року о 8 год. 30 хв. виконавець здійснив вихід за місцем реєстрації боржника, проте двері ніхто не відчинив і доступу до житлового приміщення не надали.

26 грудня 2019 року приватним виконавцем направлявся виклик та було зобов`язано боржника надати: письмові пояснення щодо невиконання рішення суду, відомості про доходи та місце роботи, копії правовстановлюючих документів на належне на праві власності майно, тощо.

В цей же день боржнику направлена вимога приватного виконавця щодо необхідності надання квартири АДРЕСА_1 , для перевірки майнового стану та здійснення виконавчих дій 2 січня 2020 року о 06 год. 00 хв.

Згідно акту приватного виконавця від 2 січня 2020 року, доступ до квартири боржника наданий не був.

В добровільному порядку рішення суду не виконано. Звернути стягнення на нерухоме майно належне боржнику на даний час не вбачається можливим.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали подання свідчать про те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від покладених на нього обов`язків, у зв`язку з чим рішення суду не виконано.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" наведені процесуальні права виконавців при здійсненні виконавчого провадження.

Так, згідно частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Так, пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення, встановлених частиною 3 статті 12 ЦПК України.

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів має визначатися судом і відноситься до його дискреційних повноважень.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Д.В. були вчені усі передбачені Законом України "Про виконавче провадження" дії по примусовому виконанню рішення суду.

У строк, наданий на самостійне виконання, боржником рішення суду не виконано, будь-яких документів від боржника стосовно виконання рішень не надходило.

Доводи апеляційної скарги про те, що приватним виконавцем не доведено факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, що є обов`язковим при зверненні до суду з даним поданням, а наявність судового рішення не можна вважати підставою для обмеженні у праві виїзду за межі України є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а враховуючи тривалий час невиконання судового рішення, обізнаність боржника про його наявність, навпаки, свідчить про ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність у ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 не має правового значення при вирішення питання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України, а тому відхиляються колегією суддів.

Доводи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на які він посилався під час судового засіданні в суді апеляційної інстанції (виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, строк пред`явлення якого до виконання закінчився; боржник не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки проживає за іншою адресою та це було відомо приватному виконавцю) колегією суддів не досліджуються, оскільки, по своїй суті, є доповненням підстав для апеляційного перегляду судового рішення і яке могло бути заявлене лише протягом строку на апеляційне оскарження, який у даному випадку сплив.

Також колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовить пришвидшення виконання рішення суду.

Посилання у апеляційній скарзі на невмотивованість судового рішення не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такий довод є безпідставним.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суди зобов`язані надавати мотивування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру судового рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, наданих сторонами, а також враховувати положення законодавства, яке існує для викладення та формулювання судових рішень (наприклад, у

справах Кuіz Тогуja v. Sраіn, 09 Dесеmbег 1994, § 29, Sеrіеs А3О3-А; Ніggіns аvd Оther v. Frаnсе, 19 Fеbruaгу 1998, § 42).

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 22 червня 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова