КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5797/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття у розмірі 84 199,00 грн, витрати на оплату замовлення і проведення експертної оцінки у розмірі 1 600,00 грн та понесені судові витрати по справі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає та є власником квартири АДРЕСА_1 . 3 липня 2018 року відповідачем було здійснено залиття квартири позивача, у зв`язку з чим складено акт про залиття від 9 липня 2018 року. Причиною залиття стало те, що у квартирі відповідача вийшов з ладу вентиль подачі холодної води до пральної машини. Внаслідок цієї події у квартирі позивача було пошкоджено: коридор площею 16,3 кв. м (стеля - шпалери, стіни - шпалери); кімната площею 17,7 кв. м (стіни - шпалери); кухня площею 8,6 кв. м (стеля - шпалери, стіни - шпалери). Позивачем за власні кошти замовлено експертну оцінку на ремонт квартири після залиття, яка проведена суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 . Сума збитків складає 84 199,00 грн, а витрати на оплату замовлення і проведення експертної оцінки - 1 600,00 грн. Будівельні роботи по ремонту квартири позивача проведені не були і в добровільному порядку завдані збитки відповідач не відшкодовує.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 84 199,00 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 837,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що залиття квартири позивача сталося саме внаслідок неналежного контролю відповідача, як власника квартири, за станом сантехнічного обладнання в його квартирі, а тому є усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Сміян Т.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову понвістю.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що 3 липня 2018 року сталося залиття як квартири позивача (квартира № 47), так і квартири відповідача (квартира № 68), що розташовані у будинку по АДРЕСА_1 . На час залиття квартир відповідач зі своєю сім`єю перебував за кордоном (з 16 червня 2018 року), проте ключі від квартири мала знайома, яка в день залиття і надала доступ сантехнікові до квартири і відповідно були здійснені дії для припинення залиття та мінімізації негативних наслідків у зв`язку з цим. Разом з тим, позовна заява ОСОБА_2 не відповідала вимогам статей 175, 177 ЦПК України, тому суд мав залишити її без руху та надати позивачу строк для усунення її недоліків, проте в порушення вимог процесуального закону було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. В матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , тому стає незрозумілим з чого виходив суд, задовольняючи позов та стягуючи майнову шкоду саме з відповідача. Акт про залиття квартири був складений на шостий день від дати фактичного залиття квартири, відповідно обсяг зафіксованих пошкоджень може не відповідати події, що мала місце 3 липня 2018 року. Відповідач з родиною був відсутній у квартирі в день залиття, пральною машиною ніхто в цей день не користувався, що підтверджується відсутністю підпису відповідача на акті про залиття. Фактично в акті зазначена не причина залиття квартири, а наслідок - вихід з ладу вентиля подачі холодної, який був встановлений ще в 2010 році, відтак залиття сталося через перенапругу води в трубах, відповідальність за які несе житлово-експлуатуюча компанія. Акт про залиття, складений 9 липня 2018 року ЖЕД № 412, не лише не відповідає формі, визначеній законодавством, але і не містить необхідно інформації, зокрема в ньому не визначено завданої фактичної шкоди, а лише зазначені обміри квартири, вказані матеріали, які є на стінах та підлозі та вказані дані зі слів власника квартири про те, коли проводився ремонт. Крім того, розмір збитку, визначений у позові значно перевищений, не обґрунтований і відображає стан квартири на дату складання звіту, тобто 8 квітня 2019 року. Квартира позивача знаходиться на два поверхи нижче квартири відповідача і експлуатувалася понад 9 місяців з моменту події затоплення до моменту розрахунку розміру збитку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 20 травня 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 10 вересня 1993 року та оглянутим судом першої інстанції оригіналом і в подальшому долученою копією договору дарування 2/3 часток квартири, укладеного 12 грудня 2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г. за реєстровим № 5929.

Із акту про залиття, складеного 9 липня 2018 року комісією ЖЕД-412 у складі: інженера ІІ категорії, старшого майстра та слюсара-сантехніка, затвердженого начальником ЖЕД-412 Сенчишен В. І. , вбачається, що за результатом візуального огляду квартири АДРЕСА_1 після її залиття, що сталося 3 липня 2018 року, було встановлено, що у вищерозташованій квартирі № 68 вийшов з ладу вентиль подачі холодної води до пральної машини (влаштування вентиля і підключення пральної машини мешканці виконували самостійно без втручання працівників ЖЕД), що призвело до пошкодження приміщень квартири № 47 .

Згідно із звітом про оцінку збитків № 15/19, складеним 8 квітня 2019 року ФОП ОСОБА_3 на замовлення позивача, розмір матеріальних збитків, які завдано ОСОБА_2 в результаті залиття квартири АДРЕСА_1 після залиття, яке трапилось 3 липня 2018 року станом на момент складання даного звіту становить 84 199,00 грн.

В процесі проведення дослідження 1 квітня 2019 року оцінювач ОСОБА_3 за участі ОСОБА_2 склали акт пошкоджень оздоблення після залиття квартири АДРЕСА_1 .

Даним актом встановлені наступні пошкодження: коридор площею 16,3 кв. м - відшарування шпалер стін з розводами 1,3 кв. м, розводи на шпалерах стелі 0,15 кв. м, деформування штучного паркету підлоги по всій площі; кухня площею 8,6 кв. м - розводи на шпалерах стін 0,7 кв. м та шпалерах стелі 1 кв. м; вбиральня площею 1,0 кв. м - відшарування керамічної плитки стін 0,2 кв. м, деформування дверного коробу, лиштви та дверей; ванна кімната площею 2,6 кв. м - відшарування керамічної плитки стін 0,5 кв. м, потемніння стиків плиток (схожі на грибок), деформування дверного коробу та лиштви; кімната площею 13,9 кв. м - розводи на шпалерах стін 1,1 кв. м та шпалери стелі 0,25 кв. м, деформування штучного паркету підлоги 0,5 кв. м; кімната площею 17,7 кв. м - розводи на шпалерах стін 1,2 кв. м, відшарування шпалер стелі 0,13 кв. м, деформування штучного паркету підлоги 7,8 кв. м, деформування дверного коробу, лиштви та дверей; кімната площею 12,6 кв. м - відшарування шпалер стін 0,25 кв. м та шпалер стелі 0,13 кв. м, деформування штучного паркету підлоги 1,7 кв. м, деформування дверного коробу, лиштви та дверей.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що саме з квартири відповідача відбулося залиття квартири позивача 3 липня 2018 року, яке є предметом спору, причиною залиття є вихід з ладу вентилю подачі холодної води до пральної машини (вмонтування вентиля і підключення пральної машини мешканці виконували самостійно без втручання працівників ЖЕД). Дана обставина відповідачем фактично не заперечувалася.

Факт залиття мешканцями квартири АДРЕСА_3 , яке відбулось 3 липня 2018 року, декількох квартир, у тому числі квартири позивача, що розташовані поверхами нижче, встановлений також судовими рішеннями у цивільних справах № 755/3458/19 та № 755/4039/19, які набрали законної сили.

Сам по собі акт про залиття є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані, а отже у сукупності з актом огляду оцінювача та звітом про оцінку завданих збитків є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

Посилання відповідача на те, що акт комісії ЖЕД-412 від 9 липня 2018 року є неналежним доказом наявності його вини у залитті квартири позивача безпідставні, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд вірно вважав, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз не заявляв та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку.

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані і своєчасно усувати недоліки у його роботі. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оскільки факт залиття квартири сторони не заперечували, розмір завданої шкоди відповідачем під час розгляду справи не спростований, а в матеріалах справи наявний тільки звіт про оцінку збитків № 15/19, складений 8 квітня 2019 року ФОП ОСОБА_3 , який наданий позивачем і відповідна судова експертиза не призначалась за клопотанням відповідача, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в ньому розміру майнового збитку в сумі 84 199,00 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача і врахувавши, що відповідач, як власник квартири, з якої відбувся витік води, не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

Доводи ОСОБА_1 про те, що під час залиття квартири він разом зі своєю сім`єю був відсутній у квартирі та водою не користувався, тому відсутня його вина у залитті, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в даному випадку цивільно-правова відповідальність за нанесені збитки настає як при вчиненні активних дій, так і бездіяльності, адже власність зобов`язує. При цьому, матеріали справи містять докази про те, що вентиль, який вийшов з ладу, був встановлений мешканцями квартири № 68 самостійно, без участі працівників ЖЕД. Крім того, як зазначає сам відповідач, вентиль був встановлений ще у 2010 році, тож власник квартири мав слідкувати за технічним станом вентиля, який перебував у користуванні майже 8 років перед виходом з ладу, а його строк використання вочевидь не є необмеженим.

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що вентиль вийшов з ладу через перенапругу у трубах холодної води і за це має нести відповідальність житлово-експлуатаційна організація, оскільки жодним доказом у справі не доведено того, що вентиль подачі холодної води до пральної машини вийшов з ладу через перенапругу у трубах, а не внаслідок недбалості власника квартири.

Обставини, за якими власниками квартири, з якої відбулось залиття квартири позивача, є також інші особи, тоді як в якості відповідача залучено лише ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем було заявлено позов до одного співвласника як до солідарного боржника у порядку статті 1190 ЦК України, що не суперечить чинному законодавству. Більш того, на виконання вимог статті 81 ЦПК України представником відповідача свідомо не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження цієї обставини, а тому при ухваленні рішення суд був позбавлений можливості перевірити цю обставину та врахувати її.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній