Ухвала

08 липня 2020 року

м. Київ

справа № 760/32421/18

провадження № 61-9794ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що 24 вересня 2018 року в місті Києві на вул. Соборній сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Ssang Yong-Korando», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді.

У результаті цієї пригоди був пошкоджений належний йому автомобіль марки «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

25 вересня 2018 року він звернувся до СК «Страховий капітал» з повідомленням про настання страхового випадку.

Відповідно до висновку від 09 жовтня 2018 року № 164 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 137 719,31 грн.

15 листопада 2018 року він звернувся до СК «Страховий капітал» з заявою про виплату страхового відшкодування.

19 листопада 2018 року СК «Страховий капітал» повідомила про те, що на момент пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2155603 від 27 листопада 2017 року, відповідно до якого ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілого становить 100 000 грн.

Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь кошти на відшкодування завданої шкоди в розмірі 37 719,31 грн, 1 600 грн оплати за проведення висновку та сплачений судовий збір.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Стягнуто з відповідача на користь позивача 37 719,31 грн майнової шкоди, 1 600 грн витрат за проведення експертизи. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що стягненню з винної особи підлягає різниця між вартістю майнової шкоди, визначеною висновком експерта та сумою страхового відшкодування за полісом.

01 липня 2020 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , за допомогою засобів поштового зв`язку звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є стягнення коштів, ціна позову у даній справі становить 37 719,31 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи щодо порушення судами попередніх інстанції, внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська