Справа № 316/1226/20
Провадження № 2/316/591/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2020 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі суду:

головуючого судді: Куценка М.О.,

за участі секретаря судового засідання: Нестерової Г.М.,

представник відповідача: Мельникова Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про стягнення неустойки,-

ВСТАНОВИВ:

17.04.2020 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить Стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків отримувача: НОМЕР_1 ) неустойку у вигляді подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення його повернення за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно у розмірі 499331,66 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в оренді відповідача за договором суборенди №2 від 24.07.2008 року було приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після припинення вказаного договору 17 жовтня 2013 року відповідач приміщення не повернув, внаслідок чого позивач був змушений звертатися до суду з позовом про його примусове повернення. На підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надав судові рішення по справам №№ 316/2200/15, 316/1943/18, які набрали законної сили. Фактичне повернення приміщення відбулося лише 16 квітня 2020 року внаслідок проведення виконавчих дій державним виконавцем. Просить стягнути з відповідача неустойку передбачену частиною другою статті 785 ЦК України з урахуванням трирічного строку позовної давності за час прострочення за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно, розрахунок якої здійснено з урахуванням індексів інфляції в сумі 499331,66 гривень.

Відповідач проти позову заперечує, надав відзив на позов, в якому зазначає про припинення дії договору суборенди у 2013 році внаслідок поєднання в одній особі наймача та наймодавця, що було встановлено Постановою Верховного Суду від 26.09.2018 року по справі № 316/2200/15. Починаючи з 17 жовтня 2013 року внаслідок відсутності оферти та акцепту нових договірних зобов`язань між сторонами не виникло. З 10.06.2015 року приміщення відповідачем було звільнено та опечатано у присутності понятих, а 16.07.2015 року позивачу був направлений лист про звільнення та опечатування приміщення. Позивач з 16.07.2015 року не здійснював жодних заходів для отримання приміщення та ключів від нього. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 21.04.2020 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження (а.с. 24).

Ухвалою суду від 26.05.2020 року справу призначено до розгляду по суті (а.с. 62).

В судове засідання позивач не з`явився, надав письмову заяву про розгляд позову без його участі та задоволення заявлених вимог.

Відповідач прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав доводи наведені у відзиві та просив відмовити у задоволенні заявлених вимог.

Розглянувши доводи сторін, надані ними докази та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

24 липня 2008 року між орендодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , орендарем Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» після реорганізації форми товариства та зміни найменування) та власником ОСОБА_2 було укладено договір №2 суборенди приміщення, предметом якого є надання орендареві в тимчасове користування на платній основі приміщення загальною площею 96 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення банківської діяльності (а.с. 6-7).

В подальшому до договору №2 була укладена додаткова угода від 16.06.2011 року, внаслідок чого відбулася заміна сторони орендодавця з підприємця на фізичну особу без статусу підприємця, встановлено строк дії договору з 16 червня 2011 року по 31 травня 2013 року та визначено склад орендованого майна - приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10 (а.с. 8).

16 червня 2011 року за актом здачі-приймання приміщення орендоване майно було передано в користування відповідачу (а.с. 9).

17 жовтня 2013 року дія договору суборенди припинилася у зв`язку із набуттям позивачем ОСОБА_1 права власності на приміщення.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Факт припинення дії договору суборенди 17 жовтня 2013 року та відсутності між сторонами нових договірних зобов`язань відповідачем визнано в тексті відзиву на позов.

Суд не має сумніву щодо достовірності зазначених обставин, бо їх підтверджено в тексті постанові Верховного Суду від 26.09.2018р. по справі №316/2200/15, на яку обидві сторони посилаються (а.с. 12-16). У змісті вказаної постанови суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення орендної плати, водночас зазначив що позивач не позбавлена можливості захистити свої права в іншій спосіб, на загальних підставах, та що вимоги за статтею 785 ЦК України, які регулюють наслідки припинення орендних правовідносин, позивачем до складу позовних вимог включені не були і щодо них судові рішення не ухвалювалися.

В цьому провадженні позивач звернувся до суду саме з такими вимогами, які витікають із нормативно-правового регулювання ст.785 ЦК України, з посиланням на ухилення відповідачем від виконання обов`язків, передбачених частиною першою цієї статті, та проханням притягнення його до відповідальності, передбаченої частиною другою.

Згідно частини четвертої статті 291 Господарського кодексу України , правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч.2 ст. 795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Такі самі умови були передбачені в останньому абзаці пункту 4.2 договору суборенди. А в пунктах 5.1 та 5.2 договору суборенди серед іншого було покладено обов`язок по складанню акту здачі-приймання на сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору.

З матеріалів справи убачається, що після припинення договору суборенди відповідач приміщення в передбаченому договором та законом порядку не повернув, акт здачі-приймання з позивачем не склав, внаслідок чого позивач звертався до суду з позовом про примусове повернення приміщення.

Рішенням Енергодарського міського суду від 12 березня 2019 року по справі № 316/1943/18 (а.с. 17-19), суд зобов`язав АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () передати приміщення загальною площею 96 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень: №№1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-8, 1-9, 1-10, власнику ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) по акту здачі-приймання приміщення з оренди.

Зазначеним рішенням було встановлено, що 10.06.2015р. орендар одноособово перевірив приміщення та опечатав його у присутності сторонніх осіб та за відсутності орендодавця, склавши про це акт від 10.06.2015 року, залишивши ключі від приміщення у себе в опечатаному конверті, а також що такі дії не є достатніми, а обов`язки орендаря не можна вважати такими що виконані належним чином, оскільки такий порядок повернення приміщення не передбачено ані в законі, ані в договорі.

Також в згаданому рішенні встановлено відсутність належних доказів надіслання та отримання позивачем листа від 16.07.2015 року, в якому йдеться про звільнення приміщення та можливість одержання ключів, відсутність доказів вжиття відповідачем будь-яких інших заходів, спрямованих на повернення приміщення орендодавцю в передбачений договором та законом спосіб та ухилення позивача від огляду приміщення, його прийняття та підписання акту здачі-приймання.

Водночас встановлено наявність доказів надіслання позивачем та отримання відповідачем листа від 24.04.2017р. з вимогою повернути приміщення та ключі від нього 30 квітня 2017 року зі складанням відповідного акту приймання-передачі. Цей лист відповідач фактично отримав 27 квітня 2017 року, але доказів виконання вимоги позивача про повернення приміщення або надання відповіді на цей лист відповідач не надав.

Вказане рішення суду набрало законної сили 08 жовтня 2019 року після завершення його апеляційного перегляду. Залишаючи його без змін Запорізький апеляційний суд в постанові від 08.10.2019 року погодився із встановленими обставинами та звернув увагу на те, що одноособове звільнення приміщення відповідачем не свідчить про дотримання умов договору оренди, оскільки позивач мав перевірити якість приміщення яке поверталося, та сторонами мали оформити передання відповідним актом (а.с. 20-22).

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду цієї справи відповідач не спростував вказаних обставин та надав суду доказів існування перешкод, які заважали йому повернути приміщення та ключі від нього позивачу після одержання письмової вимоги про це 27 квітня 2017 року, або після звернення позивача до суду з позовом про примусове повернення приміщення, або протягом розгляду справи № 316/1943/18, або після ухвалення відповідного рішення у вказаній справі.

Суд також враховує той факт, що навіть після набрання 08 березня 2019 року законної сили рішенням у справі № 316/1943/18 про зобов`язання повернення приміщення, відповідач не вжив жодного заходу до його добровільного виконання. Приміщення фактично було повернуто позивачу лише 16 квітня 2020 року внаслідок примусових дій державного виконавця, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою про закінчення виконавчого провадження ВП№61215286 від 16.04.2020р (а.с. 10).

Вищезазначені обставини та докази у сукупності спростовують доводи відповідача, що позивач не здійснював жодних заходів для отримання приміщення та доводять протилежні доводи позивача, за якими саме відповідач ухилявся від виконання обов`язку щодо повернення приміщення у передбачений законом та договором спосіб навіть після ухвалення відповідного судового рішення про це.

Згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Враховуючи відсутність доказів вжиття відповідачем відповідних заходів щодо належного виконання зобов`язання щодо повернення приміщення після припинення договору найму та після отримання відповідної вимоги про це, суд вважає достатніми підстави для його притягнення до відповідальності, передбаченої ч.2 ст.785 ЦК України.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. До неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність (правовий висновок, закріплений в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 909/62/18).

Згідно наведеного позивачем в позовній заяві розрахунку, з яким суд погоджується, розмір неустойки в межах трирічного строку позовної давності за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно, становить 499331,66 гривень, виходячи із передбаченого у пункті 2.2 договору (а.с. 6) порядку визначення розміру орендної плати та її індексації.

Відповідачем не надано ніяких заперечень щодо вказаного розрахунку.

За таких обставин суд визнає заявлені позивачем вимоги такими що відповідають визначеним законом способам захисту порушеного права, тому на думку суду позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.13, 76, 82, 89, 141, 229, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 16, 525, 526, 614, 759-763, 785 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про стягнення неустойки - задовльнити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків отримувача: НОМЕР_1 ) неустойку у вигляді подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення його повернення за період з 17 квітня 2017 року по жовтень 2017 року включно у розмірі 499331,66 гривень.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків отримувача: НОМЕР_1 ) вартість сплаченого судового збору в розмірі 4993,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням вимог п.3 Розділу ХIІ «Прикінцеві положення» ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. О. Куценко