Справа №295/2168/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

встановив:

Позивач звернулась в суд із позовом, де зазначила, що вона з квітня 1958 року безперервно проживає в будинку АДРЕСА_1 . Згідно паспортних даних в указаному помешканні позивач зареєстрована з 31 грудня 1966 року. Факт проживання ОСОБА_1 , за вищевказаною адресою підтверджується довідкою №1844 від 13.11.2018 року ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир».

До 1976 року в указаному вище будинку позивач проживала разом зі своїми батьками. Згодом її батьки змінили місце проживання, позивач далі продовжила проживати будинку АДРЕСА_2 зі своєю донькою ОСОБА_2 .

Згідно інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвласниками 27/100 частин будинку, в якому фактично проживає позивач, зазначено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позивач зауважує, шо вказані особи ніколи не проживали у даному помешканні, не претендують на це житло.

Посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України, яка визначає підстави набуття права власності за давністю володіння майном, позивач просить визнати за нею право власності на 27/100 ід .частин житлового будинку по АДРЕСА_3 .

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому звернуто увагу на відсутності доказів, які можуть підтверджувати вказані позивачем відомості про період володіння спірним майном. Так, державна реєстрація прав власності за ОСОБА_3 на 27/200 та за ОСОБА_5 на 27/200 частин вказаного будинку відбулась 14.07.2004 року.

Оскільки добросовісність володіння полягає в усвідомленні та сприйнятті речі (майна) як свого, фактичне отримання ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 свідоцтв про паво власності на житло в 1964 році спростовує доводи позивача.

З врахуванням наведеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали.

Позивач додала, що наприкінці п`ятдесятих років минулого століття вона із своїми батьками з дозволу одного з співвласників будинку, який перебував у родинних стосунках з сім`єю позивача, почали проживати у вільній частині будинку.

Протягом усього часу сім`я позивача опікувалась майном, здійснювала його догляд, утримання.

Представник позивача в судовому засіданні від 23.06.2020 року зауважив, що чинне на час заселення особи у помешкання законодавство не передбачало реєстрації права власності, а позивач свідомо вважала себе такою, що набула прав власника.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_3 з кінця 50-х років минулого століття, з 31.12.1966 року відповідне місце проживання особи є зареєстрованим.

Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами по справі, поясненнями свідків, які повідомили про період проживання позивача за вищевказаної адресою.

Свідок ОСОБА_2 зауважила, що після повернення родини позивачів в Житомир із Казахстану, куди вони переїхали в період війни, проживати у вільній частині будинку дозволила ОСОБА_6 .

З дослідженої судом копії інвентарної справи на будинок АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_7 на час заселення родини позивача була власником частини будинку (а.с. 60, 100 цивільної справи).

Згідно довідки по будинковолодінню АДРЕСА_4 виділено в самостійне будинковолодіння АДРЕСА_2 із земельною ділянкою

Співвласниками будинку є ОСОБА_8 73/100 ід. частин будинку, ОСОБА_4 27/100 ід. частин, ОСОБА_3 27/100 ід. частин. (а.с. 94 цивільної справи).

Вказаним особам видані свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 16.06.1964 року.

На час розгляду справи згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно співвласниками будинку вказані: ОСОБА_3 27/200 частин у праві власності на будинок, ОСОБА_4 27/200 частин, ОСОБА_9 30/100 частин, ОСОБА_10 43/100 частин.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Аналогічне за змістом визначення поняттю права власності наводила ст. 86 ЦК УРСР (1963 року), згідно якої право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 113 ЦК УРСР визначено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

За положеннями ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З системного аналізу наведених норм слід дійти висновку, що обставини заселення позивача в приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , пов`язувались з реалізацією одним зі співвласників будинку права на використання та розпорядження майна в обсязі належної йому частки у праві власності, яке полягало у наданні дозволу на проживання родини позивачів.

Будь-які умови для виникнення суб`єктивного сприйняття позивачем майна своїм, з огляду на викладене, відсутні.

Суд приходить до висновку про чітке розуміння та усвідомлення родиною позивача режиму правового статусу використовуваного ним житла як на час заселення, так і в подальшому, на час початку дії норм Цивільного кодексу України (2003 року).

Твердження позивача з приводу того, що зайнята нею площа фактично є належною ОСОБА_3 , ОСОБА_4 часткою, а вказані особи ніколи не проживали та не цікавились будинком спростовується дослідженими доказами. Так, заявою від 19.05.1964 року співвласники ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили вирішити питання про поділ будинку в натурі. В подальшому, ОСОБА_12 , ОСОБА_4 отримані свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 16.06.1964 року.

Суд зауважує, що відсутність відомостей про вказаних осіб протягом тривалого часу не може бути підставою набуття права власності за набувальною давністю саме на належну таким особам частку.

Оскільки добросовісність володіння, яка вказує на те, що позивач при заволодінні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, як одна з необхідних складових за конструкцією ст. 344 ЦК України, не є встановленою, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення суду буде виготовлене 26.06.2020 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов