ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5182/20 Справа № 202/2792/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 і на 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою. За час свого життя ОСОБА_6 заповіту не склав.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є в рівних частках його діти: він, ОСОБА_1 , доньки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Кожному з них в частині спадкування вказаного будинку і земельної ділянки належить по 1/6 частині.

Усі троє дітей ОСОБА_6 у шестимісячний строк звернулися до Першої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Проте державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спірний будинок належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.12.2017 року.

Позивач вважає договір дарування житлового будинку недійсним з таких підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його, позивача, дід ОСОБА_7 , який був власником цього будинку. Після його смерті відкрилась спадщина на 2/3 частини цього будинку. За час свого життя ОСОБА_7 заповіту не склав.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті останнього є в рівних частках його діти: син ОСОБА_6 , його, позивача, батько і донька ОСОБА_2 , відповідач у справі. Кожному з них належить по 1/3 частині у спадковому домоволодінні.

Даний житловий будинок був збудований під час перебування у шлюбі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а тому кожному з них належало по 1/2 його частині.

ОСОБА_8 померла у 1996 році і належна їй 1/2 частка у домоволодінні була успадкована чоловіком ОСОБА_7 , сином ОСОБА_6 , донькою ОСОБА_2 по 1/6 частині кожним.

Таким чином, його, позивача дідові ОСОБА_7 належало 2/3 частини ( 1/2 + 1/6) у спірному домоволодінні.

Його, позивача, батькові ОСОБА_6 після смерті бабки ОСОБА_8 належала 1/6 частина, а після смерті діда ОСОБА_7 - 1/3 частини спірного домоволодіння, а всього 1/2 частина ( 1/6 + 1/3).

Його, позивача, батько ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті своїх батьків фактично, користуючись спадковим будинком, гаражем, який знаходився у дворі будинку, де знаходився його, ОСОБА_6 , автомобіль марки «Москвич», велосипедами, що належали його батькам, інструментами для ремонту будинку, вудочками і гумовим човном, що знаходились у гаражі.

Також факт прийняття спадщини його, позивача, батьком ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_8 і ОСОБА_7 підтверджується актом комісії, посвідченим квартальним комітетом, оригіналом Державного акту на право власності на землю від 23.06.1997 року, котрий його, позивача, батько забрав зі спірного будинку у шестимісячний строк після смерті ОСОБА_7 .

На даний час Державний акт на землю знаходиться у його сестри ОСОБА_5 .

З огляду на це, позивач вважає, що його батько ОСОБА_6 прийняв спадщину відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР, фактично вступивши в управління спадковим майном.

Разом з тим, ОСОБА_2 , приховавши він нотаріуса факт смерті ОСОБА_7 , її батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22.12.1997 року уклала договір дарування спірного домоволодіння, на підставі довіреності, виданої ОСОБА_7 01.12.1997 року на ім`я ОСОБА_3 , котра зі смертю ОСОБА_7 припинила свою дію.

Позивач вважає такі дії відповідача ОСОБА_2 неправомірними; вважає, що останній після смерті ОСОБА_7 належить лише 1/2 частина спірного будинку, а інша 1/2 частина належить його,позивача, батькові ОСОБА_6 .

Враховуючи зазначене, позивач просив суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину вказаного житлового будинку (а.с.2-6, 177-184, т.1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимогах до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку (а.с.245-247).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с. 1-12, т.2).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне домоволодіння належало ОСОБА_7 на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 06.09.1950 року (а.с.77).

В цей час ОСОБА_7 перебував у шлюбі зі ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.227).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 (а.с.8).

Судом встановлено, що ще за час свого життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 видав довіреність на ім`я ОСОБА_3 на розпорядження майном.

22.12.1997 року між ОСОБА_3 , діючим на підставі довіреності від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.72-77).

Судом встановлено, що за адресою спірного домоволодіння з 10.12.1995 року проживала і по цей час проживає відповідач ОСОБА_2

ОСОБА_6 на момент смерті ОСОБА_7 в цьому будинку не проживав і зареєстрований не був.

Зазначене не заперечується позивачем, підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , довідками квартального комітету (а.с. 39,40).

Крім того, встановлено, що після смерті ОСОБА_7 до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулась лише відповідач ОСОБА_2

07.07.1998 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку за спірною адресою і на грошові внески (а.с.124-129).

Судом першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_6 протягом двох тижнів після смерті ОСОБА_7 продав свій автомобіль, котрий знаходився в гаражі на території спірного домоволодіння. Доказів того, що в гаражі було ще будь - яке майно, що належало спадкодавцеві і що ОСОБА_6 після смерті свого батька користувався ним, позивачем не надано.

Встановлено, що у спірне домоволодіння ОСОБА_6 приходив лише як гість, що підтверджується свідками, які допитані в суді першої інстанції.

Та обставина, що ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 взяв з гаражу свій автомобіль не може розцінюватися як дія, що свідчить про фактичне управління майном спадкодавця, оскільки ОСОБА_6 забрав лише своє майно і більш гаражем не користувався.

Доказів того, що ОСОБА_6 користувався велосипедами, гумовим човном, інструментами, що належали ОСОБА_7 , забрав Державний акт на право власності на землю, позивачем не надано та судом не встановлено.

Суд критично ставиться до посилання позивача, як на доказ фактичного вступу в управління майном після смерті ОСОБА_7 , на наданий ним акт від 23.02.2019 року (а.с.16), в котрому квартальним посвідчені підписи гр. ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , оскільки складання такого акту само по собі суперечить положенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, а квартальним засвідчено лише підписи вказаних осіб, що не може вважатися належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України.

Встановлено, що відчуження спірного будинку за договором дарування від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_3 , на ім`я ОСОБА_2 відбулося через 21 день після смерті ОСОБА_7 (а.с.72-77). Тобто під час вчинення договору дарування довіреність, на підставі якої діяв ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_7 , припинила свою дію.

ОСОБА_2 зазначила, що погоджується з тим, що договір дарування спірного житлового будинку є нікчемним правочином, оскільки вчинений від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, яка на момент вчинення правочину припинила свою дію у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачем не надано доказів фактичного вступу в управління майном ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що визначений даною статтею.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених даним Кодексом випадках.

Враховуючи, що право на спадщину після смерті ОСОБА_7 відкрилось ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд при вирішенні питання щодо спадкових прав керується ЦК УРСР 1963 року, діючого на той час.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Положенням ст. 548 цього Кодексу встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово - експлуатаційної організації, правління житлового - будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика або іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння майном.

Доказом вступу спадкоємця в управління чи володіння майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження того, що ОСОБА_6 фактично вступив в управління майном після смерті ОСОБА_7 позивач зазначив, що ОСОБА_6 користувався спадковим будинком, гаражем, де знаходився автомобіль останнього, користувався велосипедами, що належали його батькам, інструментами для ремонту будинку, вудочками і гумовим човном, що знаходились у гаражі. Також факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , на думку позивача, підтверджується актом комісії, посвідченого квартальним комітетом, а також у ОСОБА_6 знаходився Державний акт на право власності на землю за зазначеною адресою.

Дослідивши вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів фактичного вступу в управління майном ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , тому правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині встановлення факту прийняття спадщини і визнання за ним права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 відсутні.

ОСОБА_6 ані протягом шести місяців після смерті ОСОБА_7 , ані протягом подальшого часу (21 рік минуло з дня смерті ОСОБА_7 до дня смерті ОСОБА_6 ) не було вчинено жодної юридично значимої дії, котра б свідчила про волевиявлення ОСОБА_6 на прийняття спадщини.

Щодо позовних вимог, в частині визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може здійснюватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особо. Яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Пунктом шостим частини першої ст. 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі: смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Частиною другою ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Встановлено, що відчуження спірного будинку за договором дарування від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_3 , на ім`я ОСОБА_2 відбулося через 21 день після смерті ОСОБА_7 (а.с.72-77). Тобто під час вчинення договору дарування довіреність, на підставі якої діяв ОСОБА_3 за дорученням ОСОБА_7 , припинила свою дію.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що не потребує визнання недійсним договір дарування спірного будинку, укладеного від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності після його смерті, оскільки такий договір є нікчемним.

Такий спосіб захисту з огляду на положення статей 15, 16 ЦК України за наведених обставин не є ефективним.

Крім того, колегія суддів, відмовляє у задоволенні вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки такі вимоги є похідними від вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини, які судом визнані безпідставними і необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: