Ухвала

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 2-92/10

провадження № 61-8338 ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - господарської будівлі площею 35 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 , укладений 20 травня 2008 року між сторонами, та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 березня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2010 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

До Верховного Суду 21 травня 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яку ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року залишено без руху та запропоновано заявнику, відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, надати суду касаційну скаргу з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження, уточнити зміст касаційної скарги та яке судове рішення ним оскаржується, а також надати докази сплати судового збору. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

У червні 2020 року заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги. Уточнена редакція касаційної скарги ОСОБА_1 містить посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, як підставу касаційного оскарження судового рішення. Крім того, підставою для касаційного оскарження судового рішення заявник вказує пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не деталізує, щодо якої саме норми права у подібних до позову ОСОБА_2 правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Водночас, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово висловлювався щодо питання застосування статті 220 ЦК України, яку неправильно застосував суд апеляційної інстанції на думку заявника.

Пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Також, в уточненій касаційній скарзі заявник не навів висновку щодо застосування норм права, який викладено у конкретній постанові Верховного Суду та застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні та відступити від якого є необхідність.

Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Відповідно до положень частини другої статті 393 ЦПК України та статті 185 ЦПК Україниу разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу і заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Отже, враховуючи, що заявник не зазначив конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження, наявність яких є обов`язковою вимогою до змісту касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вимоги ухвали Верховного Суду від 02 червня 2020 року заявником не виконано, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження та є підставою для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 10 березня 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Білоконь