Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 201/8500/16-ц

провадження № 61-7573св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у складі судді Ходаківського М. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Вишгородська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Вишгородська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування та скасування державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Коли вона вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться вказане домоволодіння, дізналася про те, що земельна ділянка належить на праві власності іншій особі, а саме - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року. Зазначала, що такими діями відповідачів порушено її права, оскільки згідно із положеннями статті 30 ЗК України у редакції,чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю, споруду разом з цими об`єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

В зв`язку із викладеним, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, визнати права власності в порядку спадкування та скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 05 серпня 1998 року здійснено продаж спірної земельної ділянки всупереч вимогам статті 30 ЗК Української РСР.Разом з тим, відповідачем ОСОБА_4 в ході вирішення справи заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту частини четвертої статті 267 ЦК України. У позовній заяві позивач зазначала, що лише у лютому 2016 року із довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що земельна ділянка, на якій розташований її будинок, належить на праві власності ОСОБА_5 . У ході вирішення спору, який заявлений ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та визнання права власності на неї із скасуванням державної реєстрації права на цю ділянку за іншою особою судом установлено, що позивач стала титульним власником розташованого на ній нерухомого майна ще у 2009 році, до цього проживала там та зареєстрована у ньому, є близьким родичем особи, яка протягом останніх 20 років володіє ділянкою та сплачує земельний податок, після оформлення права власності на будинок у порядку спадкування не вживала будь-яких заходів для встановлення дійсного стану щодо оформлення права володіння земельною ділянкою, на якій розташований належний їй будинок, отримала право власності на цей будинок після смерті своєї матері та не надала доказів того, що матір також була позбавлена можливості з`ясувати власника земельної ділянки і реальний стан оформлення права на земельну ділянку або вжиття заходів для цього. Уся ця сукупність встановлених судом фактичних обставин справи та дійсних взаємовідносин між сторонами указує на те, що за всієї обачності позивач могла та мала всі можливості дізнатися про порушення своїх прав для звернення до суду в установлений законом строк. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року порушено права позивача, проте ОСОБА_1 звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив ОСОБА_4 , оскільки вона мала об`єктивну можливість дізнатися про купівлю земельної ділянки саме її донькою ОСОБА_3 у серпні 1998 року з часу отримання права власності на розташований на земельній ділянці будинок у 2009 році, оскільки у неї була об`єктивна можливість знати про обставини порушення її прав, а зробила це лише у 2016 році.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційних скарг про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а також те, що позивачка не знала та об`єктивно не могла дізнатися про порушення її прав, є безпідставними, необґрунтованими, оскільки факт пропуску позивачкою строку позовної давності є підтвердженим, так як вона дійсно на час укладення спірного договору купівлі-продажу, хоча й не була його стороною, однак була присутня під час його посвідчення та була обізнана про вказані факти.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та задовольнити позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що нею заявлений негаторний позов, на який не поширюється позовна давність. При видачі свідоцтва про прийняття спадщини вона не могла дізнатися про порушення її прав на земельну ділянку під спадковим будинком, оскільки на той час спірна земельна ділянка не була приватизована. У договорі купівлі-продажу, на підставі якого її мати придбала житловий будинок, вказано, що земельна ділянка під ним не приватизована.

(2) Позиція ОСОБА_4 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що позов не стосується вимог про усунення перешкод у здійсненні права, тому не є негаторним і до нього позовна давність застосовується. Спірна земельна ділянка приватизована 24 червня 1998 року, тому станом на 2009 рік позивач могла дізнатися про вказані обставини, приймаючи у спадщину будинок на цій земельній ділянці. Крім того, ОСОБА_1 була присутня при укладенні спірного договору купівлі-продажу.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 червня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 відчужила належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 червня 1995 року житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

26 червня 1998 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_5

05 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 придбала земельну ділянку площею 0,0617 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з: житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; майнового паю на загальну суму 778 грн; земельної ділянки площею 4,34 га (кадастровий номер :14:000:0002), яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області; грошового внеску, що знаходиться на зберіганні в ощадному банку села Лютіж № 8151/020 на рахунку № НОМЕР_1.

11 листопада 2008 року ОСОБА_5 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_6 , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала попередню заяву та відмовилася від належного їй спадкового майна після померлої ОСОБА_6

11 листопада 2008 року ОСОБА_1 подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після померлої ОСОБА_6 , але заявою від 02 березня 2009 року відкликала цю заяву та звернулася із заявою про прийняття спадщини, де серед іншого спадкового майна зазначила житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , майновий пай на загальну суму 778 грн; земельну ділянку площею 4,34 га; грошовий внесок. При цьому, ОСОБА_1 не зазначала спірну земельну ділянку, яка розташована за спірною адресою.

Встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_6 , виданого Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 серпня 2009 року.

Згідно матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_1 крім зазначеного свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння АДРЕСА_1 видані свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, та на майновий пай на суму в розмірі 778,00 грн.

Встановлено, що ОСОБА_3 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_1 .

Відповідно до статті30 ЗК Української РСР у редакції чинній станом на 26 червня 1998 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Встановивши дані обставини справи, суди дійшли вірного висновкупро те, що 05 серпня 1998 року ОСОБА_2 здійснено продаж спірної земельної ділянки всупереч вимогам статті 30 ЗК Української РСР.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_7 заявив про застосування строку позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує на тому, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що лише у лютому 2016 року із довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що земельна ділянка, на якій розташований її будинок, належить на праві власності ОСОБА_5 .

Між тим, судивстановили, що 26 червня 1998 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 605 кв. м.,за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із копіями паспортів позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за указаною адресою 08 серпня 1998 року. За відповіддю Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 14 липня 2017 року ОСОБА_5 є платником земельного податку, у власності якої перебуває земельна ділянка площею 0,0617 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_1 обізнана про укладення спірного договору купівлі-продажу її дочкою ОСОБА_3 з моменту його укладення.

Приватний нотаріус Іщенко Н. Д. пояснила, що при посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння були присутні ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , а також позивачка ОСОБА_1 , а при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки - ОСОБА_5 з чоловіком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Встановивши, що позивач стала титульним власником розташованого на ній нерухомого майна ще у 2009 році, до цього проживала там та була зареєстрована у ньому, є близьким родичем особи, яка протягом останніх 20 років володіє земельною ділянкою та сплачує земельний податок, після оформлення права власності на будинок у порядку спадкування не вживала будь-яких заходів для встановлення дійсного стану щодо оформлення права володіння земельною ділянкою, на якій розташований належний їй будинок, отримала право власності на цей будинок після смерті своєї матері, а також те, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки була присутня, а тому колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску останньою строку позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 76-80, 89, 263-264, 367, 382 ЦПК України, правильно встановили обставини справита дійшли обґрунтованого висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що при видачі свідоцтва про прийняття спадщини ОСОБА_1 не могла дізнатися про порушення її прав на земельну ділянку під спадковим будинком, оскільки на той час спірна земельна ділянка не була приватизована, не заслуговують на увагу з огляду на те, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 отримала землю на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 24 червня 1998 року, тобто, на момент відчуження будинку на вказаній земельній ділянці матері позивача 26 червня 1998 року земельна ділянка вже була приватизована.

Безпідставною є кваліфікація заявником поданого нею позову як негаторного, з огляду на таке.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (стаття 391 ЦК України).

Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду.

Разом з тим, у діях відповідачів відсутня протиправність, епізоди якої тривають у часі та порушують права позивача.

ОСОБА_5 придбала земельну ділянку площею 0,0617 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 1998 року, що виключає незаконність створення нею перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачем до скасування правової підстави виникнення права власності на землю у ОСОБА_5 - вказаного договору купівлі-продажу.

За таких обставин ОСОБА_9 , оспорюючи договір купівлі-продажу землі від 05 серпня 1998 року, має пред`явити відповідний позов у межах позовної давності, заявленої відповідачем.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик