Справа №944/1803/20
Провадження №2-к/944/2/20
УХВАЛА

01.07.2020 року м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді - Швед Н.П.

з участю секретаря - Козака О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворові клопотання ОСОБА_1 про визнання та примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 22.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей,-

в с т а н о в и в:

08.04.2020 року до Яворівського районного суду Львівської області звернулося Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) з клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь від 22.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

В обгрунтування клопотання ОСОБА_1 покликається на те, що 22.11.2019 року заочним рішенням суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Дане рішення суду набрало законної сили 18.12.2019 року та на території Республіки Білорусь не виконувалося, оскільки боржник ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Просить визнати та дозволити примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 22.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

14.04.2020 року ухвалою суду ОСОБА_2 повідомлено про надходження вищезазначеного клопотання та запропоновано у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду клопотання, про причини своєї неявки суду не повідомив, заперечення проти даного клопотання на адресу суду не скерував.

Згідно ч.5 ст. 467 ЦПК України неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали клопотання, суд прийшов до наступного наступного.

Судом встановлено, що 22.11.2019 року заочним рішенням суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 33% заробітку чи іншого доходу, але не менше 75% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, з 16.12.2016 року щомісячно до досягнення повноліття дітей.

Зазначене рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіка Білорусь від 22.11.2019 року не оскаржувалося та набрало законної сили 18.12.2019 року.

Як вбачається із виконавчого листа суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь рішення суду від 22.11.2019 року на території Республіки Білорусь не виконувалось.

Згідно ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Із змісту ст.ст. 463, 464 ЦПК України вбачається, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки. Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» визначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Згідно з п. «а» ст. 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, укладеною між державами членами Співдружності Незалежних Держав, ратифікованою Верховною Радою України 10.11.1994 року, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін рішення установ юстиції у цивільних і сімейних справах.

Як вбачається із матеріалів справи №460/462/18, 06.02.2018 року до Яворівського районного суду Львівської області зверталося Головне територіальне управління юстиції у Львівській області з клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь від 29.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області №460/462/18 від 13.07.2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року було відмовлено.

14.11.2019 року постановою Львівського апеляційного суду ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13.07.2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого клопотання ОСОБА_1 було задоволене та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь від 29.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі у розмірі 33% заробітку чи іншого доходу, але не менше 75% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, з 16.12.2016 щомісячно до досягнення повноліття дітей.

Дане рішення суду набрало законної сили 14.11.2019 року та в подальшому не оскаржувалося.

19.11.2019 року належним чином завірена копія постанови Львівського апеляційного суду від 14.11.2019 року з перекладом на російську мову була надіслана до Головного територіального управління юстиції у Львівській області для подальшого скерування до суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь, що підтверджується супровідним листом від 19.11.2019 року №460/462/18/40930/2019.

Згідно листа Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) №12174/0/1-9/07-05 від 25.02.2020 року вбачається, що копія постанови Львівського апеляційного суду від 14.11.2019 року була скерована до Головного управління юстиції Мінського міського виконавчого комітету.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини рішень суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 29.12.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та від 22.11.2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей вони є ідентичними, оскільки передбачають стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 33% заробітку чи іншого доходу, але не менше 75% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, з 16.12.2016 щомісячно до досягнення повноліття дітей.

Починаючи з 14.11.2019 року рішення суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 29.12.2016 року визнано та виконується на території України, відтак не видається можливим надати дозвіл на примусове виконання аналогічного за змістом рішення суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 22.11.2019 року щодо стягнення з однієї і тієї самої особи на користь одних і тих самих осіб аліменти.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити та закрити провадження у справі відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 255,462-467, 469 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні ОСОБА_1 про визнання та примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м.Мінськ Республіки Білорусь від 22.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей - відмовити.

Провадження у справі закрити відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду чи через Яворівський районний суд Львівської області.

СУДДЯ Швед Н.П.