Справа №265/7011/19
Провадження №2/265/341/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Міхєєвої І.М.,

за участю секретаря судового засідання Красноухова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області та Маріупольської місцевої прокуратури №2 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області та Маріупольської місцевої прокуратури №2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, у розмірі 945000 гривень. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 27 березня 2007 року щодо нього було порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 151 КК України, та застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. На той час він працював лікарем психіатром в психіатричній лікарні міста Маріуполя. Постановою слідчого від 22 грудня 2009 року кримінальна справа була закрита, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ст. 151 ч.1 КК України. Протягом досудового розслідування його багаторазово допитували, називали злочинцем, лякали в`язницею, справа направлялась на досудове розслідування, слідчі дії проводились з грубим порушенням законодавства, внаслідок чого позивач більше двох років знаходився напруженому психологічному стані, близьке оточення знало що його звинувачують у вчиненні злочину, було підірване його здоров`я, він неодноразово потрапляв до лікарні з підвищеним тиском, він був психічно травмований, що продовжується до теперішнього часу. Моральну шкоду оцінює у 945 000 грн., яку просить стягнути з Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області.

29 жовтня 2019 року від керівника Маріупольської місцевої прокуратури №2 Крамчанінова А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не пред`явлено жодної вимоги саме до прокуратури, тому вона є неналежним відповідачем. Разом з тим, позивачем не обґрунтовано розмір суми відшкодування шкоди, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між його хворобами та діями відповідачів. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

05 листопада 2019 року від начальника Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області Ніколенко О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що докази, надані ОСОБА_1 , є недостатніми, відсутня інформація щодо причетності Управління до неправомірних дій органів досудового розслідування. Окрім того, підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначені нормами спеціального закону, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та він має змогу звернутися до суду із заявою відповідно до ч.1 ст.12 вказаного Закону. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

11 лютого 2020 року від керівника Маріупольської місцевої прокуратури №2 Крамчанінова А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди, розрахованої за формулою, визначеною ч.3 ст.13 Закону № 266/94-ВР, проте, ним не надано доказів заподіяння немайнових втрат, не обґрунтовано суму відшкодування шкоди. Окрім того вказував, що право позивача на відшкодування моральної шкоди не може бути реалізовано на підставі заявлених позовних вимог. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Богославець М.М. підтримали позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити. В останнє судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

25 лютого 2020 року від начальника Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області Ніколенко О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Управління, просила врахувати доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Прокурор Маріупольської місцевої прокуратури №2 Богач О. в судових дебатах, долучених до матеріалів справи 23 червня 2020 року, вважала, що позивач не обґрунтував та не довів суму шкоди, заявлену ним для відшкодування, а також свої морально-психічні страждання. Просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи № 1-160/09 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 151 ч.1 КК України, яка була досліджена судом у присутності сторін, 27 березня 2008 року Постановою старшого прокурора відділу нагляду слідчого управляння прокуратури області порушено кримінальну справу за фактом незаконного поміщення ОСОБА_2 в психіатричний заклад, за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 151 Кк України. Прокурором Орджонікідзевського району міста Маріуполя у Шилова П.М. було відібрано пояснення. (в матеріалах кримінальної справа дата не зазначена, (а.с.5)

07 листопада 2008 року ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, та в цей же день роз`яснено права як підозрюваного. (а.с. 57-58).

Отже, починаючи з 07 листопада 2008 року ОСОБА_1 по кримінальній справі № 1-160/09 набув статус підозрюваної особи. В подальшому ОСОБА_1 кілька разів допитаний як підозрювана особа. (а.с.11-115)

24 листопада 2008 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесена постанова про залучення у якості обвинуваченого ОСОБА_1 , та йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину передбаченого ст. 151 ч.1 КК України. В цей же день роз`яснено права обвинуваченого та допитано як обвинуваченого. (а.с. 121-124).

24 листопада 2008 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області винесена постанова про застосування запобіжного заходу, та відносно ОСОБА_1 , як обвинуваченого було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. (а.с.116).

22 грудня 2008 року ОСОБА_1 оголошено про закінчення досудового розслідування та пред`явлені матеріали справи для ознайомлення, про що складено відповідні протоколи. (а.с.135).

12 січня 2009 року прокурором Орджонікідзевського району м.Маріуполя було затверджено обвинувальний висновок за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 151 ч.1 КК України та справа направлена до Орджіонідзевського районного суду міста Маріуполя для розгляду по суті. (а.с. 137-145).

Починаючи з 12 січня 2009 року по 07 серпня 2009 року відбувався судовий розгляд вказаної кримінальної справи, під час якого підсудний ОСОБА_1 з`являвся до суду за кожним викликом.

Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 07 серпня 2009 року, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 151 ч.1 КК України була направлена прокурору Орджонікідзевського району м.Маріуполя для організації додаткового розслідування. (а.с. 424-426).

24 грудня 2009 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області була винесена постанова про припинення кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , працюючого лікарем психіатром в міській лікарні № 7 м. Маріуполя, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ст. 151 ч.1 КК України, запобіжний захід скасовано. (а.с.465-467).

Судом встановлено, що з листопада 2008 року по грудня 2009 року до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Як вбачається з виписного епікризу з історії хвороби № 1020, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Міській лікарні № 4 міста Маріуполя з 30 грудня 2008 року по 16 січня 2009 року з діагнозом: атеросклеротичний кардіосклероз та гіпертонічна хвороба. (а.с. 26).

Згідно з довідкою, наданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 м.Маріуполя» 26.02.2020, ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: стенокардія, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст. Перебуває на обліку з 2009 року, лікується періодично у денному стаціонарі МЛ №4 (2014, 2015, 2016 р.р.).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

При цьому згідно пункту другого частини другої названого Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судом встановлено, що кримінальна справа відносно позивача 24 грудня 2009 року була закрита, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ст. 151 ч.1 КК України, загальний строк перебування під слідством та судовим розглядом позивача склав повних 12 місяців (з листопада 2008 року до грудня 2009 року). Під час перебування під слідством та судом погіршився стан здоров`я позивача, про що свідчить перебування його на стаціонарному лікуванні.

Незаконним притягненням як обвинуваченого позивачу ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Позивач вказує, що пред`явленням обвинувачення за ст. 151 ч.1 КК України були зганьблені його честь і гідність, через постійний стрес він став роздратованим, що негативно впливало на стан його здоров`я.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-2203цс15, визначено, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення даного рішення, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» становить 4723 гривень.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Отже, враховуючи, що відносно позивача ОСОБА_1 винесено постанову про припинення кримінальної справи, внаслідок незаконного перебування під слідством (з листопада 2008 року по грудень 2009 року), останньому було заподіяно моральну шкоду, розмір (грошовий еквівалент) компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, обґрунтовано може бути визначений у 12 мінімальних заробітних плат, що складає 56776 гривень (4723 гривень х 12 = 56776 гривень).

Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у мінімальних межах передбачених Законом, суд виходив із обсягу моральних страждань, їх тривалості та часу який минув з моменту коли кримінальне переслідування щодо позивача припинилося, тобто минуло більше 10 років.

При цьому, суд виходить, що відповідно до вимог ст. 268 ЦК України, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, позовна давність не поширюється

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. ( пункт 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року).

Щодо порядку відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України ( Казначейство ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінет Міністрів України через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди ( подання ) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та / або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів.

Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.

Вирішуючи питання про належного відповідача у справі суд виходить з наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Одночасно відповідно до ч. 2 ст. 48, ч. 4 ст. 58 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. (ВП/ВС 641/8857/17 від 25.03.2020).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зміст права на справедливий суд. в силу п. 1 ст. б Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь - якій державі, групі чи особі право займатися будь - якою діяльністю або вчиняти будь - яку дію, спрямовану на скасування будь - яких прав і свобод, визнаних дією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

У справі « ОСОБА_3 ( Class ) та інші проти Німеччини » Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією " порушуються ", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть " якщо таке порушення було вчинене особами ", що діяли як посадові особи.

На думку Європейського суду з прав людини, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування.

У цій справі Європейський суд з прав людини констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує « ефективний засіб правового захисту в національному органі » кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією ( п. 64 ).

Європейський Суд з прав людини - у рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був « достатньо незалежним » від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції ( справи « Сільвер ( Silver ) проти Сполученого Королівства », п. 116, « Лендер ( Leander ) проти Швеції », п. 81 ).

Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людини, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю ( наприклад, рішення у справі « Менешева проти Росії », заява № 59261 / 00, п. 67, ECHR 2006 -ІІІ ).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Таким чином, оцінюючи надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 56776 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.

Відповідно, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області та Маріупольської місцевої прокуратури №2 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 56 776 (п`ятдесят шість тисяч сімсот сімдесят шість) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, , юридична адреса: м.Маріуполь, пр..Миру,68.

Відповідач: Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області, юридична адреса: м.Маріуполь, бул.Меотиди,1.

Повний текст рішення складено 02 липня 2020 року.

Суддя І.М. Міхєєва