ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1149/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Мазурок О.В. від 12 березня 2020 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

встановив:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом та з врахуванням уточнень, вказував, що з 01 грудня 2006 року він працював на посаді бармена у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , який здійснює свою підприємницьку діяльністю за адресою АДРЕСА_1 , суші-бар « АДРЕСА_2 ». 26 червня 2017 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року, яке в подальшому змінено постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь стягнуто 3200 грн. заборгованості по заробітній платі, 15520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди. Однак, поза межами вказаної справи, відповідачем не була виплачена йому грошова компенсація за невикористану ним щорічну відпустку за період з 01.01.2017 року по 26.06.2017 року та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27 червня 2017 року по 05 грудня 2019 року.

Тому позивач просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на свою користь 1262,40 грн. компенсації за невикористану відпустку та 108979,14 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1262,40 грн. компенсації за невикористану відпустку та 2524,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 38,31 грн. сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права. Судом не враховано, що оскільки між сторонами відсутній спір про розмір невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку повинен бути виплачений йому в повному обсязі. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц про можливість зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував істотні обставини, які слід враховувати при такому зменшенні, неповідомлення позивача про належну йому при звільненні суму компенсації за невикористану відпустку та її триваючу невиплату працівнику, а тому необґрунтовано суттєво зменшив середній заробіток з 108979,14 грн. до 2524,80 грн. На думку апелянта, судом помилково застосовано принцип співмірності у даних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу фізична особа-підприємець ОСОБА_2 вказує, що доводи апелянта не спростовують правомірності рішення суду першої інстанції, адже посилання суду на практику Верховного Суду, зокрема на постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц є цілком обґрунтованим.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що відповідно до трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 від 01 грудня 2006 року №3444, зареєстрованого в Хмельницькому міському центрі зайнятості, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду бармена у суші-бар «Акай».

Зазначений трудовий договір між сторонами було розірвано 26 червня 2017 року, позивач звільнений з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), трудовий договір знято із реєстрації Хмельницьким міським центром зайнятості 10.07.2017 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 920 грн. заробітної плати з 01.05.2017 року по 10.07.2017 року, 15 520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди, 5 900 грн. судових витрат. В решті позову відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року в частині розміру заборгованості по заробітній платі змінено та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3200 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на 12 днів календарної відпустки за відпрацьовані у 2017 році шість місяців, а тому сума неотриманої ним компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1262,40 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 108979,14 грн., однак враховуючи принцип співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню до 2524,80 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Судове рішення в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку апелянтом не оскаржується.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 108979,14 грн. до 2524,80 грн. з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності розміру заборгованості відповідача перед позивачем з виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1262,40 грн.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовуються викладеними мотивами та не свідчать про наявність правових підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення суду з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 07 липня 2020 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко