МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Пр. №2/521/488/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Колесник Т.В., за участю:
представника позивача адвоката Акрабової О.М.,
представника відповідача адвоката Главацького Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Ганна Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,
встановив:
Позивач зазначав, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за Кредитним договором №545МБА від 16 листопада 2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн. За участю відповідачів справа розглядалася судами неодноразово.
11 лютого 2016 року постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. було відкрите виконавче провадження ВП №50182194.
Постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 19 лютого 2016 року в рамках ВП №50182194 було накладено арешт на все майно, що належало на праві власності ОСОБА_1 .
Вказував, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137 сформованої 21 березня 2016 року Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_1 існував запис про обтяження майна №13350929, зареєстрований 20 лютого 2016 року державним реєстратором Перчик І.О., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження-постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 лютого 2016 року.
Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, Малиновським ВДВС у відношенні відповідача ОСОБА_1 існував запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308.
Отже, на все майно, яке належало на праві власності ОСОБА_1 було накладено арешт.
Зазначав, що 27 червня 2018 року постановою ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року по ВП №50182194 виконавчий документ було повернуто стягувачу.
13 листопада 2018 року постановою ДВС про відкриття виконавчого провадження було відкрите виконавче провадження ВП №57684364.
Стверджував, що зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 04 червня 2019 року, стало відомо, що з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року між боржником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача, діюча за ордерами від 20 червня 2019 року та від 27 травня 2020 року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала відповідь на відзив (т. 1 а.с. 17, 163-166, т. 2 а.с. 142 ).
Представник відповідача ОСОБА_4 В ОСОБА_5 , діючий за довіреністю від 31 серпня 2019 року,в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав відзив на заяву про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 113, 114, 133-135).
Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Г.С., в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про слухання справи за її відсутністю (т. 1 а.с. 161, т. 2 а.с. 149).
Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський М.М., в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (т. 2 а.с. 137, 138, 150, 151).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.
Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким було відомо про розгляд справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ними своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до розгляду даної справи, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.
У зв`язку з неявкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судові засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутьність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.
Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 75-76).
Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року по справі було накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 104-105).
Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року по справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 182-183).
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 книги першої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» є юридичною особою та діє на підставі Статуту (т. 1 а.с. 27, 28 звор.- 29, 29 звор.- 30).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто солідарно заборгованість за Кредитним договором №545МБА від 16 листопада 2007 року в розмірі 146369,15 доларів США, що еквівалентно 1169928,62 грн. (т. 1 а.с. 11-16).

Встановлено, що 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року.

Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 11 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50182194 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси (т. 1 а.с. 18, т. 2 а.с. 87).

19 лютого 2016 року постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 19 лютого 2016 року було накладено арешт на все майно, що належало ОСОБА_1 , та заборонено останньому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить йому на праві власності ВП №50182194 (т. 1 а.с. 18 звор., т. 2 а.с. 88).

Встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, Малиновським ВДВС у відношенні ОСОБА_1 існував запис про обтяження майна №13350929, зареєстрований 20 лютого 2016 року державним реєстратором Перчик І.О., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 19).

Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141340137, сформованої 21 березня 2016 року, Малиновським ВДВС у відношенні ОСОБА_1 також існував запис про обтяження майна №13633859, зареєстрований 11 березня 2016 року державним реєстратором Антоненко О.С., Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Підстава обмеження постанова ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 березня 2015 року по ВП №50408308 (т. 1 а.с. 19 звор.).

Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 10 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП №50408308 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошової суми у розмірі 1555115,04 грн. (т. 2 а.с. 90).

Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. від 10 березня 2016 року було накладено арешт на все майно, що належало ОСОБА_1 , та заборонено останньому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить йому на праві власності ВП №50408308 (т. 1 а.с. 18 звор., т. 2 а.с. 91).

Встановлено, що постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист №1519/2-230/11, виданий 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси, стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання рішення ВП №50182194 (т. 1 а.с. 20, т. 2 а.с. 89).

Постановою головного державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Крамаренко Г.П. про повернення виконавчого документа стягувачу від 27 червня 2018 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий лист №1519/2-230/11, виданий 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси, стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано заходи примусового виконання рішення ВП №50408308 (т. 2 а.с. 92).

З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Долинськиого М.М. від 13 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження ВП №57684364 з примусового виконання виконавчого листа №1519/2-230/11, виданого 03 червня 2015 року Малиновським районним судом м. Одеси (т. 1 а.с. 20, т. 2 а.с. 80).

Встановлено, що постановою приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. від 20 листопада 2019 року ВП №57684364 було повернуто виконавчий документ та авансовий внесок стягувачу (т. 2 а.с. 81).

Відповідно до довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 07 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 72, 73, 74).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі у справі є родичами і зареєстровані в одному будинку.

Встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 28 березня 2012 року належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку «А», котельні «Б», гаражу «Г», погрібу з шинкою «Д», навісу «Е», навісу «Ж», огорожі 2-4, вимощення 1, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0198 га, кадастровий номер :36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №724438, виданий 15 травня 2009 року (т. 2 а.с. 37-39, 49, 53 звор.).

Крім того, ОСОБА_1 також на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складався з: житлового будинку «А», гаражу «В», огорожі 1-5, загальною площею 97,7 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., та земельна ділянка, площею 0,0158 га, кадастровий номер :36:007:0004 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 25-26).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2016 року, яке набрало законної сили 17 червня 2016 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку (т. 2 а.с. 93-94).

Судом встановлено, що 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку під АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 16-17).

З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0158 га, кадастровий номер :36:007:0004, за адресою: АДРЕСА_1 , яка відчужується за окремим договором дарування разом із житловим будинком (т. 1 а.с. 156-158, т. 2 а.с. 2-3).

13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0158 га, кадастровий номер :36:007:0004 за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 92-95).

Встановлено, що 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку під житловим будинком, площею 0,0198 га, кадастровий номер :36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 27-28).

13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0198 га, кадастровий номер :36:007:0005, за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 93-95).

Судом встановлено, що 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 13 квітня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку «А», котельні «Б», гаражу «Г», погрібу з шинкою «Д», навісу «Е», навісу «Ж», огорожі 2-4, вимощення 1, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м. (т. 1 а.с. 158-159).

13 квітня 2017 року право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 93-95).

Отже, всі вищезазначені договори дарування нерухомого майна, яке належало на праві власності ОСОБА_1 , були укладені останнім зі своїми родичами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Суд вважає, що при укладенні вищезазначених договорів дарування, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знали про існування у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута з останнього на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, але останнім не була повернута позивачу.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладали договір дарування, діють недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Тому, як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Також до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, відповідно, а саме вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного суду у постанові №369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду з зазначеним позовом, оскільки ОСОБА_1 , відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , своїм родичам, був обізнаний про наявність рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, яким стягнуто з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» 146369,15 доларів США, та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання вказаного судового рішення.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що при укладенні оспорюваних договорів дарування нерухомого майна, дії відповідачів були вчиненні на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , тому оспорювані правочини повинні бути визнані судом недійсними на підставі статті 234 ЦК України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 18 січня 2017 року по справі №6-2776цс16 та постанові від 22 червня 2017 року по справі №6-1047цс17 є сталою практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року), яка свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що дії відповідача ОСОБА_1 при відчуженні належного йому на праві власності нерухомого майнабули направлені на уникнення звернення стягнення на майно, яке належало йому на праві власності, тому позовні вимоги АТ КБ «Приват банк» щодо визнання договорів дарування недійсними підлягають задоволенню, оскільки відповідають вимогам діючого законодавства.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування 09 березня 2020 року, вбачається, що на підставі постанови, серії та номер ВП №50408308, виданою 17 березня 2016 року Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, було припинено обтяження нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , але при цьому вказана постанова у Малиновському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, відсутня (т. 2 а.с. 106).

Представник позивача в судовому засіданні стверджувала, що Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції зазначена постанова не виносилась та відсутня у відділі.

Крім того, суд звертає увагу, що представником відповідача ОСОБА_1 не було надано до суду зазначеної постанови, виданої 17 березня 2016 року Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Що стосується позовних вимог щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, то суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно п. п. 3, 4 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Ввідповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ч. 2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Крім того, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у п. 74 постанови від 29 травня 2019 року по справі №367/2022/15-ц, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі №915/127/18).

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень.

Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також розпорядилися на свій розсуд.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовий збір по справі складає 12486,50 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 31, 32, 52, 91, 122, 123).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Ганна Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати договір дарування житлового будинку, загальною площею 126,3 кв.м., житловою площею 62,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер: 688 від 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною недійсним.

Визнати договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :36:007:0004, площею 0,0158 га, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серія та номер: 685, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною недійсним.

Визнати договір дарування земельної ділянки під АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :36:007:0005, площею 0,0198 га, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер: 687, виданий 13 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Хома Ганною Сергіївною недійсним.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 27 грудня 1999 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, МФО 305299) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6723 (шість тисяч сімсот двадцять три) гривні 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення будсуду складено 30 червня 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда