Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 204/6992/16-ц

провадження № 61-37668св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у складі судді Токар Н. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог, які позивач неодноразово уточнювала в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилалася на те, що з жовтня 2001 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели спільне господарство, тобто знаходилися у фактичному шлюбі понад 5 років.

Зазначала, що з жовтня 2001 року разом з ОСОБА_5 проживали у її батьків на АДРЕСА_1 . З 2003 року до 2005 року проживали на АДРЕСА_2 в орендованій квартирі.

У травні 2005 року померла мати ОСОБА_5 - ОСОБА_6 . Позивач разом з ОСОБА_5 , з її батьками брали участь у похованні матері ОСОБА_5 . Після смерті матері ОСОБА_5 позивач разом з ОСОБА_5 спільними зусиллями, за спільні кошти зробили капітальний ремонт у квартирі АДРЕСА_3 , замінили електричну проводку, батареї, сантехніку, поставили пластикові вікна. Після закінчення ремонтних робіт з 2006 року вони разом з ОСОБА_5 стали мешкати у квартирі АДРЕСА_3 .

За час спільного проживання ними за спільні кошти у 2008 році було придбано холодильник «Rainford» вартістю 1 031 грн; комп`ютер вартістю 2 299 грн, у 2013 році - пральну машину «LG» вартістю 2 999,17 грн, кондиціонер «Samsung» вартістю 3 332,50 грн, телевізор «LG» вартістю 4 832,50 грн, сантехніку вартістю 606,90 грн, загальною вартістю 15 101,07 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. У зв`язку з тим, що позивач та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, починаючи з 2001 року, вважала, що вона є спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом після його смерті, та відповідно до вимог статей 70, 74 СК України, має право на 1/2 частину майна. На підставі викладеного просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2001 року до липня 2014 року. Визнати за нею право власності на 1/2 частину майна: пральну машину «LG» вартістю 2 999,17 грн, телевізор «LG» вартістю 4 832,50 грн, загальною вартістю 7 831,67 грн. Визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частину майна: холодильник «Rainford» вартістю 1 031 грн; комп`ютер вартістю 2 299 грн, кондиціонер «Samsung» вартістю 3 332,50 грн, сантехніку вартістю 606,90 грн, а саме: умивальник вартістю 89,99 грн, стійку вартістю 85,99 грн, компакт ZIBO з сидінням вартістю 199,99 грн, панель ПВХ білий лак вартістю 230,93 грн, загальною вартістю 7 269,40 грн. Визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до червня 2011 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_5 та жінки ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу можливо лише із 01 січня 2004 року до червня 2011 року. Позивач не надала до суду жодних належних доказів на підтвердження її права власності на 1/2 частину побутової техніки та сантехніки. Наявність інших спадкоємців унеможливлює визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 квітня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сімоненко В. М., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено матеріали та обставини справи. Заявник вказує, що усі допитані в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що позивач з померлим проживали однією сім`єю до 2014-2015 року.

Зазначає, що встановивши факт спільного проживання суди безпідставно відмовили у визнанні за нею права на 1/2 частину спільно нажитого майна.

ОСОБА_2 не є батьком померлого, інших спадкоємців немає, а тому позивач має право спадкування на квартиру.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_4 до Верховного Суду подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 серпня 2006 року був ОСОБА_5 . Зазначена квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1 а. с.185-186).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер (т. 1 а. с. 9).

Із спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулися: 12 липня 2016 року - ОСОБА_3 , 29 липня 2016 року - ОСОБА_2 , 12 серпня 2016 року - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 79-101).

Також до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори 11 березня 2017 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 141-142).

Подаючи в державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_5 - її двоюрідний брат. В адресованій Третій дніпровській державній нотаріальній конторі заяві, поданій у простій письмовій формі, ОСОБА_2 зазначав, що спадкодавець є його сином, а ОСОБА_4 посилався, що спадкодавець є його племінником.

Відповідно до висновку молекулярно-генетичного дослідження щодо встановлення батьківства ОСОБА_2 стосовно померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведеного КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 01 грудня 2017 року, вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, становить не менше 99,99999% (т. 2 а. с. 107-110).

01 лютого 2017 року постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений строк та на день смерті ОСОБА_5 не був з ним зареєстрований (т. 2 а. с.106).

26 травня 2017 року постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з розглядом цивільних справ за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська (т. 2 а. с. 22).

За показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до червня місяця 2011 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Правила статті 74 СК України на правовідносини, що виникли і тривали до 01 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не було передбачено.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 395/954/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 175/3500/16.

Враховуючи викладене суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановив на підставі поданих сторонами письмових доказів та показань свідків факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу лише у період з 01 січня 2004 року до червня місяця 2011 року.

У касаційній скарзі позивач не наводить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, а тому суд касаційної інстанції не дає оцінку законності рішення в цій частині.

Відмовляючи в частині позову про визнання права власності на частку в майні, набутому за час спільного проживання з ОСОБА_5 , суд першої інстанції, надавши оцінку поданим доказам, вказав на те, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами факт набуття цього майна саме в період їх спільного проживання.

Стосовно позовних вимог про визнання за позивачем права власності на рухоме та нерухоме майно в порядку спадкування необхідно зазначити таке.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, що передбачено частиною першою статті 1222 ЦК України.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 1261-1265 ЦК України визначено коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.

Згідно із статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з положеннями статей 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Обгрунтовуючи свій позов наявністю права на спадкування як спадкоємця четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , позивач посилалася на те, що проживала з ним до липня 2014 року. Суд встановив факт їх спільного проживання однією сім`єю до червня 2011 року. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, позивач сама не заперечує того факту, що станом на момент відкриття спадщини не проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю.

За таких обставин суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність у позивача права на спадкування як спадкоємця четвертої черги.

Посилання судів на ту обставину, що ОСОБА_2 є батьком померлого ОСОБА_5 , як на встановлений у передбаченому законом порядку факт, не впливає на правильність прийнятого у цій справі рішення по суті. Питання батьківства не було предметом позову ОСОБА_1 у цій справі.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 08 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська