Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 204/5711/14-ц

провадження № 61-26046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,5 % та кінцевим терміном повернення 10 грудня 2026 року

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, в цей же день, між банком та ОСОБА_2 , укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника, станом на 04 липня 2014 року, утворилась заборгованість у сумі 46 720,65 доларів США та 141 550,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 43 067,06 доларів США; заборгованість за процентами - 3 653,60 доларів США; заборгованість за комісією - 1 577,93 доларів США, що еквівалентно 18 684,43 грн; пеня - 5 376,25 доларів США, що еквівалентно 63 660 грн; штраф - 5 000 доларів США, що еквівалентно 59 205, 50 грн, яку ПАТ КБ «Надра» просить стягнути солідарно з боржника та з поручителя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 43 067,06 доларів США та заборгованість за процентами в сумі 3 653,60 доларів США, а всього 46 720,65 доларів США, та 18 684,43 заборгованості за комісією. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість (тіло кредиту, проценти за користування кредитом, комісія), яка підлягає стягненню в солідарному порядку, як з боржника, так і з поручителя. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення штрафу, місцевий суд виходив із недоведеності позовних вимог в цій частині, оскільки банк не надав доказів, які саме умови договору були порушені відповідачами. Що стосується відмови в задоволенні позову про стягнення пені, то надані позивачем розрахунки не відповідають дійсності, оскільки розрахунки пені, які містяться в матеріалах справи відрізняються від розміру пені, який зазначений в позовній заяві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, другий та третій абзац резолютивної частини рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року викладено в такій редакції: «Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2006 року в загальному розмірі 47 038,88 доларів США та 20 352,96 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 43 067,05 доларів США; заборгованості за процентами - 3 971,83 доларів США та заборгованості за комісією - 20 352,96 грн». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку, однак неправильно визначив розмір заборгованості, який мав бути визначений з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 24 листопада 2017 року, у зв`язку з чим змінив рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що у зв`язку з відсутністю повідомлень про порушення позичальником умов кредитного договору (пункти 4.2.2 та 4.2.3 кредитного договору) та будь-яких пояснень з боку позивача неможливо встановити та з`ясувати дійсну дату виникнення простроченої заборгованості. Заявник вважає, що розмір заборгованості, визначений у сумі 46 720,65 доларів США, є необґрунтованим, оскільки не підтверджений деталізованим розрахунком заборгованості, починаючи з моменту укладення кредитного договору, з урахуванням здійснених позичальником платежів. Також помилковими є висновки судів щодо задоволення позову в частині вимог про стягнення комісії у розмірі 18 684,43 грн, оскільки нарахування такої комісії не передбачена кредитним договором. Крім того, суд апеляційної інстанції неправильно виклав висновок експерта, оскільки в експертизі зазначено, зокрема, про те, що експерту не надається за можливе здійснити розрахунки заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2006 року в розрізі видів платежів, у зв`язку з тим, що в різних пунктах кредитного договору містяться суперечності та невідповідності стосовно методу нарахування відсотків; в пункті 1.3.2 існує невизначеність в тому, до якої заборгованості необхідно здійснювати розрахунок плати за управлінням кредиту у розмірі 0,35 %; для проведення експертизи не надані виписки по обліку нарахування пені та штрафів, а також виписки по рахунку. Також суд апеляційної інстанції, беручи до уваги розмір заборгованості, який визначений висновком експертизи, не звернув уваги на те, що такий розмір визначений станом на 11 лютого 2016 року, а на вирішення експерта було поставлене питання щодо визначення розміру заборгованості за кредитним договором станом 04 липня 2014 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому в липні 2018 року відзиві ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилався на те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу без участі ОСОБА_2 , який не був повідомлений належним чином про час та місце її розгляду, чим порушили конституційне право відповідача на участь у судовому розгляді. Крім того, заявник вважає, що банк передчасно, із порушенням встановленого договором поруки порядку, звернувся з указаним позовом до поручителя, оскільки не направляв повідомлення з вимогою виконати зобов`язання позичальника. Також поза увагою судів залишилось те, що останній платіж позичальником було здійснено 11 вересня 2013 року, а з позовом позивач звернувся лише 07 серпня 2014 року, тобто через 11 місяців із порушенням шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя, що відповідно частини четвертої статті 554 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,5 % та кінцевим терміном повернення 10 грудня 2026 року

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, в цей же день, між банком та ОСОБА_2 , укладено договори поруки, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в повному обсязі.

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору в позичальника, станом на 04 липня 2014 року, утворилась заборгованість у сумі 46 720,65 доларів США та 141 550,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 43 067,06 доларів США; заборгованість за процентами - 3 653,60 доларів США; заборгованість за комісією - 1 577,93 доларів США, що еквівалентно 18 684,43 грн; пеня - 5 376,25 доларів США, що еквівалентно 63 660 грн; штраф - 5 000 доларів США, що еквівалентно 59 205, 50 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Звертаючись до суду з указаним позовом ПАТ КБ «Надра» просило стягнути солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором від 12 грудня 2006 року, яка утворилась станом на 04 липня 2014 року, зокрема: заборгованість за тілом кредиту - 43 076,06 доларів США; заборгованість за процентами - 3 653,60 доларів США та комісію в сумі 18 684,43 грн.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди встановили, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість по погашенню кредиту, сплаті процентів за користування кредитними коштами, а також інших платежів передбачених договором.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, для з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, призначено судову бухгалтерську експертизу. На вирішення експертів поставлено наступні питання: 1) визначити вид погашень заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 від 12 грудня 2006 року, які були здійснені за період з 09 січня 2007 року по 04 липня 2014 року; 2) визначити розмір заборгованості за тілом кредиту, за процентами, а також комісії, пені, штрафів, станом на 04 липня 2014 року.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 24 листопада 2017 року експерту не надається за можливе здійснити розрахунки заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2006 року в розрізі платежів. В той же час, за даними бухгалтерського обліку ПАТ КБ «Надра» документально підтверджується наявність заборгованості по клієнту ОСОБА_1 у наступних розмірах: по кредиту - 43 067,05 доларів США; за процентами 3 971,83 доларів США; по платі за управлінням кредитом - 1 718,82 доларів США.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2006 року, суд апеляційної врахував розмір заборгованості, яка встановлена висновком судово-економічної експертизи від 24 листопада 2011 року.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 24 листопада 2017 року зазначений розмір заборгованості визначений експертом, а саме: по кредиту - 43 067,05 доларів США, станом на 11 лютого 2016 року; за процентами - 3 971,83 доларів США, станом 11 серпня 2014 року; по платі за управлінням кредитом - 1 718,82 доларів США, станом на 11 вересня 2014 року). В той час, як у позові, який пред`явлений ПАТ КБ «Надра» до суду, розмір заборгованості визначений станом на 04 липня 2014 року.

Вказані обставини свідчать про порушення апеляційним судом принципу диспозитивності, оскільки відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не звернув уваги на положення частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки та реалізації банком права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Такий висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

У пункті 1.1 кредитного договору передбачений термін повернення кредиту, а пунктами 3.3.1 та 3.3.2 цього договору передбачено також обов`язок з погашення кредиту щомісячно до 10-го числа поточного місяця в сумі, яка складає 617,65 доларів США.

Згідно наданого розрахунку (а. с. 7-9, 238 том 1), складеного банком станом на 04 липня 2014 року, а згідно квитанцій від 11 вересня 2013 року (а. с. 58-59 том 2) останній платіж було здійснено ОСОБА_1 11 вересня 2013 року.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальниця була зобов`язана згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Такий висновок міститься у пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц.

У порушення вищезазначених вимог закону та умов кредитного договору, питання про те, чи сплив щодо частини таких платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції і який застосовується незалежно від доводів сторін, на підставі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції не дослідив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, після чого ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями, 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук