Справа № 175/4737/19
Провадження № 2/175/1365/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь матеріальну шкоду у розмірі 217272,67 грн., витрати на проведення оцінки нанесених збитків та проведення дефектування автомобіля у розмірі 2400 грн., судовий збір в розмірі 2196,73 грн. та судовий збір за подання даного позову у розмірі 3328,05 грн.

Представник позивача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за довіреністю Коваль О .В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного.

Встановлено, що згідно Наказу №27-ОС від 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду водія адміністративно-господарського відділу Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро (а.с.20), а відповідно до наказу про звільнення №90-ОС від 25 січня 2018 року був звільнений з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.29). Наказом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду Укрваїни в м. Дніпро №4 Госп від 03 січня 2017 року за ОСОБА_1 було закріплено службовий автомобіль марки «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_1 . З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей - автомобіля марки «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить Центральному об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України в м. Дніпро, між сторонами було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03 січня 2011 року (а.с.24).

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2017 року о 08-12 год. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ВАЗ» д/н НОМЕР_1 , під час руху на регульованому перехресті вул. Гоголя та вул. Паторжинського в м. Дніпрі, виїхав на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Лексус», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався на зелений сигнал світлофора. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 8.7.3«е» Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2018 року у справі № 201/12/18, якою ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.18-19).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2019 року (а.с.9-12), яке постановою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.13-17), стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 217272,67 грн., а також витрати на проведення оцінки нанесених збитків та проведення дефектування автомобіля у розмірі 2400 грн., та судовий збір у розмірі 2196,73 грн. 17 вересня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було добровільно виконано вищевказане рішення суду, перераховано на рахунок ОСОБА_5 грошові кошти в загальному розмірі 221869,40 грн. Посилаючись на ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

За положеннями ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього заробітку.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до яких при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Тобто для притягнення працівника за шкоду, завдану роботодавцю, необхідна сукупна та взаємопов`язана наявність нижченаведених юридичних фактів (юридичного складу), ними є: порушення працівником трудових обов`язків; наявність прямої дійсної шкоди; причинний зв`язок між порушенням і шкодою; вина працівника.

Статтею 135-1 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року №1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, з подальшими змінами і доповненнями і який є чинним.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; виконання обов`язків згідно з посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

Згідно з вищевказаним Переліком, ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

Аналогічна правова позиція зазначена у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що укладений 03 січня 2017 року Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між ОСОБА_1 та Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпро не може бути підставою для матеріальної відповідальності ОСОБА_1 у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 80, 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Окрім того, ст. 138 КЗпП, фактично покладає тягар доказування виключно на позивача.

Пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №428/1454/18, провадження № 61-43167ск18 в ухвалі від 08 листопада 2018 року. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Так, у правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними. Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п. 1 ч. 1 ст.134 КЗпП.

За таких обставин на відповідача і не може бути покладена повна матеріальна відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу, що закріплено в п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України.

За таких обставин, на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, ст. 130, 132, 134, 135-1 КЗпП, ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.