Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 472/1290/17

провадження № 61-40919св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області,

третя особа - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року у складі судді Кучерявенка С. С. і постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру), третя особа - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області (далі - Веселинівська РДА Миколаївської області), про визнання наказів незаконними та їх скасування, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ГУ Держгеокадастру від 23 серпня 2016 року № 14-7735/14-16-СГ їй надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, на підставі якого замовлено та розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність із земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, земельної ділянки орієнтовним розміром 2,00 га ріллі з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Наказом від 18 липня 2017 року № 14-9670/14-17-СГ затверджено проект землеустрою і позивачу надано у власність земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :03:000:0632. Проте, державним реєстратором відмовлено в реєстрації за нею права власності на спірну земельну ділянку у зв`язку з реєстрацією такого права за ОСОБА_2 . Позивач вважає, що наказ ГУ Держгеокадастру про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою та наказ про затвердження документації та надання відповідачу у власність земельної спірної ділянки, прийняті з порушенням процедури відведення новоствореної земельної ділянки, формування та передання у власність, чим порушуються її права.

Таким чином, з урахуванням уточнених вимог ОСОБА_1 , просила визнати незаконним та скасувати: наказ ГУ Держгеокадастру від 15 квітня 2017 року № 14-4767/14-17-СГ про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, наказ від 17 червня 2017 року № 14-8695/14-17-СГ про затвердження проекту землеустрою і надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0632, а також скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 .

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру про визнання незаконним та скасування наказу.

Зустрічний позов мотивований тим, що наказом ГУ Держгеокадастру від 15 квітня 2017 року № 14-4767/14-17-СГ йому наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою, а наступним наказом від 17 червня 2017 року № 14-8695/14-17-СГ затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано йому у власність земельну ділянку площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району з кадастровим номером :03:000:0632. На підставі вказаного наказу, 26 червня 2017 року він зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку. Вважає, що оспорювані позивачем накази не стосуються безпосередньо ОСОБА_1 , оскільки у останньої не виникало прав щодо земельної ділянки за кадастровим номером :03:000:0632, та взагалі її право на отримання земельної ділянки не порушено. Наказ ГУ Держгеокадастру від 18 липня 2017 року № 14-9670/14-17-СГ, яким затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:000:0632 у власність ОСОБА_1 не відповідає вимогам земельного законодавства і порушує його право власності на спірну земельну ділянку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від 18 липня 2017 року № 14-9670/14-17-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0632 та надання її у власність ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено: визнано незаконними та скасовані накази ГУ Держгеокадастру від 15 квітня 2017 року № 14-4767/14-17-СГ та від 17 червня 2017 року № 14-8695/14-17-СГ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0632; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення ОСОБА_2 вже був виданий наказ від 23 серпня 2016 року № 14-7735/14-16-СГ про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Видавши наказ від 15 квітня 2017 року № 14-4767/14-17-СГ щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2 щодо цієї ж земельної ділянки, ГУ Держгеокадастру порушило право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації. Вказаними діями порушено принцип забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, оскільки надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення однієї земельної ділянки двом особам.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що він не надав суду належних та допустимих доказів його звернення з вказаним питанням до Державного кадастрового реєстратора. Ним був наданий лише витяг, отриманий у порядку користування інформацією Державного земельного кадастру про надання відомостей у формі витягу про об`єкт Державного земельного кадастру, зокрема, земельної ділянки, сформованої на підставі документації позивача за первісним позовом ОСОБА_1 . Разом із цим, в порушення пункту 2 абзацу 13 частини сьомої статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державним кадастровим реєстратором надано відомості щодо земельної ділянки, сформованої на підставі документації ОСОБА_1 від 21 березня 2017 року у формі витягу НВ-017 та кадастровий план земельної ділянки, який є складовою частиною витягу.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що земельна ділянка у межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовним розміром 2,00 га є сформованою, оскільки визначено її площу, межі, присвоєно кадастровий номер :03:000:0632, відомості про земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру та розміщені на Публічній кадастровій карті України. Тому відсутні підстави для нового формування земельної ділянки на підставі іншого проекту землеустрою. Проте територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у строки визначені частиною дев`ятою статті 118 ЗК України не прийняв рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_1 .

Відсутність належної перевірки, формальний підхід до розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його погодження, створили передумови для невиправданого, штучного використання процедури надання дозволу на виготовлення документації землеустрою, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом процедурою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що в законодавстві України відсутня така підстава для відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, як надання дозволу на розробку документації із землеустрою іншій особі.

Крім того, ОСОБА_2 не знав і не міг знати про наявність іншої особи (позивача за первісним позовом), яка зацікавлена в отриманні у власність земельної ділянки, щодо якої ним вчинялись юридично-значимі дії з метою отримання такої земельної ділянки у власність, тому він діяв добросовісно, у межах та у спосіб, передбачений законодавством України.

Позиції інших учасників

У вересні 2018 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відзив обґрунтований тим, що судами було правильно встановлено всі фактичні обставини в справі та ухвалено законні рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Установлено, що в липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення розташованих в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ від 23 серпня 2016 року № 14?7735/14-16-СГ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою вищезазначеної земельної ділянки.

Після виготовлення проекту землеустрою, ОСОБА_1 погодила його в порядку, визначеному статтею 186-1 ЗК України та звернулася до відділу у Веселинівському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про реєстрацію земельної ділянки, реєстраційний номер звернення ЗВ - 017.

Державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробленої ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Геокадастр», вимогам законодавства здійснив державну реєстрацію земельної ділянки 21 березня 2017 року, присвоїв їй кадастровий номер :03:000:0632 та видав на підтвердження державної реєстрації ОСОБА_1 витяг за номером НВ?017 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який містить всі відомості про неї, внесені до Поземельної книги та кадастровий план, як складову частину витягу.

Державний кадастровий реєстратор повернув заявникові документацію із землеустрою з проставленою позначкою про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

У подальшому ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про затвердження проекту та відведення земельної ділянки у власність.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області наказом від 18 липня 2017 року № 14?9670/14 ?17-СГ затвердило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га, в тому числі ріллі площею 2,00 га (кадастровий номер :03:000:0632), із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

У зв`язку із затвердженням та наданням у власність земельної ділянки, ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на вищезазначену земельну ділянку. У державній реєстрації права власності їй відмовлено з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав, право власності на оспорювану земельну ділянку зареєстровано за іншим суб`єктом права ( ОСОБА_2 ).

06 березня 2017 року до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся ОСОБА_2 із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

Розглянувши подане ОСОБА_2 клопотання, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ від 15 квітня 2017 року № 14?4767/14-17-СГ про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення документації із землеустрою вищезазначеної земельної ділянки.

У подальшому ОСОБА_2 подав проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на затвердження. Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 червня 2017 року № 14-8695/14-17-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району, кадастровий номер :03:000:0632.

На підставі вищезазначеного наказу, 14 липня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку, номер запису про реєстрацію 21196339.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ, від 15 січня 2020 року (далі - Закон).

У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» даного Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року, слід здійснювати, враховуючи вимоги ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до абзацу 1 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу вказаних норм, убачається, що Держгеокадастр за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно частини четвертої-сьомої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Згідно статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 .

Суди попередніх інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, установивши, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться у межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовним розміром 2,00 га, за заявою ОСОБА_1 була сформована згідно з проектом, розробленим 27 вересня 2016 року ТОВ «СП «Геокадастр», та 21 березня 2017 року відкрито Поземельну книгу (датою відкриття якої є державна реєстрація земельної ділянки в державному земельному кадастрі) та присвоєно їй кадастровий номер :03:000:0632 (що є номером поземельної книги).

Таким чином, ГУ Держгеокадастр не мав правових підстав для надання 15 квітня 2017 року ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку, яка вже була сформованою та зареєстрованою в державному земельному кадастрі (з присвоєнням кадастрового номера) за заявою ОСОБА_1 .

Отже, правильним та обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що відсутність належної перевірки, формальний підхід до розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його погодження створили передумови для невиправданого, штучного використання процедури надання дозволу на виготовлення документації землеустрою, пільгового порядку одержання іншими приватними особами у користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом процедурою.

З метою захисту порушених прав ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки, яка у встановленому законом порядку сформована за її заявою та поданими документами, правильним є визнання судами незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру та державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0632.

Надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.

Разом з тим ГУ Держгеокадастру всупереч застереженням, які містяться у частині сьомій статті 118 ЗК України, розглядаючи клопотання ОСОБА_2 не перевірило розташування земельної ділянки та не врахувало вимог законів та підзаконних актів, метою яких є уникнення такого конфлікту між заінтересованими особами.

Головне управління Держгеокадастру незважаючи на державну реєстрацію 21 березня 2017 року проекту землеустрою за заявою ОСОБА_1 не взяло до уваги того, що вже здійснено формування земельної ділянки з конкретно визначеними межами за відповідною фізичною особою, та не ухвалило рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою за зверненням ОСОБА_2 , чим суттєво порушило права ОСОБА_1 на отримання у власність земельної ділянки.

Верховний Суд критично оцінює твердження заявника касаційної скарги про те, що право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації ніким не обмежено і не порушено, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом майнового права на отримання конкретно визначеної земельної ділянки з її індивідуальними лінійними параметрами, що були визначені за її заявою, нею дотримано визначену законодавством процедуру отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов