Провадження №22-ц/812/835/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2020 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Козирєвої А.В., представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Гоцуляк Ю.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №470/612/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне арішення, яке постановив Березнегуватський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Лусти Сергія Анатолійрвича у приміщенні цього суду 07 листопада 2019 року, повний текст якого виготовлений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку зареєстровані відповідачка ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що відповідачка та її дочка з жовтня 2017 року у вказаному будинку не проживають, добровільно знятися з реєстрації місця проживання відмовляються, їх місце проживання та перебування йому не відомо, а факт їхньої реєстрації у будинку перешкоджає позивачу реалізувати права власника та можуть утруднути в майбутньому відчуження нерухомості, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року позов до ОСОБА_2 задоволений.

Постановлено визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 384,20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 не проживає у належному позивачу будинку понад встановлені законом строки, протягом яких зберігається право користування житлом, не надала суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали їй користуватися жилим приміщенням, позовні вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов таких висновків.

Згідно частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Отже, беручи до уваги вік малолітньої дитини, яка не може самостійно обирати місце проживання, те, що факт її не проживання у житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним позивачу майном. Відомостей про забезпечення малолітньої іншим житлом суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що підстави для визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування належним позивачеві будинком відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом дана невірно оцінка доказам щодо непроживання неповнолітньої ОСОБА_3 у будинку позивача, тоді як ця неповнолітня особа постійно проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_2. Висновок суду про відмову у визнанні ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, порушує права позивача як власника житлового будинку, оскільки перешкоджає відчуженню нерухомого майна, а також суперечить положенням статті 391 ЦК України. За такого ОСОБА_1 вважає, що його порушені права підлягають захисту судом в обраний ним спосіб.

Заочне рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 не оскаржується і предметом апеляційного перегляду не було.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Козирєвої А.В., представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Гоцуляк Ю.С., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

В силу частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в частині вирішення позовних вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням неповнолітньої ОСОБА_3 , не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане 07 травня 1996 року Березнегуватською державною нотаріальною конторою Миколаївської області та зареєстроване Березнегуватським бюро технічної інвентаризації 07 травня 1996 року за реєстровим номером 90 (а.с.5).

У зазначеному будинку зареєстровані відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які не є родичами позивача, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області від 26 липня 2019 року за вих. № 1029 (а.с.7).

Згідно акту обстеження місця проживання, складеного 24 липня 2019 року депутатом Висунської сільської ради по виборчому округу № 8, відповідачі в даному будинку з жовтня 2017 року не проживають (а.с.6).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка та її малолітня дитина не проживають у належному йому на праві власності житловому будинку тривалий час, що створює йому перешкоди у здійсненні в повному обсязі повноважень власника.

Таким чином, між сторонами виник житловий спір між власником житлового приміщення та особами, які мають право на постійне проживання в цьому приміщенні.

Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

В порушення вимог частини 1 статті 2, статей 263, 264 ЦПК України суд не виконав належним чином вимог щодо повного та об`єктивного встановлення обставин спору.

Судом не було з`ясовано, на якій підставі відповідачки були вселені до спірного житлового приміщення, а отже, як наслідок, не в повній мірі визначився із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню.

Так, суд помилково послався при вирішенні спору на положення статей 71, 72 ЖК України, тоді як вказані норми регулюють правовідносини, які виникають у зв`язку із збереженням права на користування житловими приміщеннями наймачами цих приміщень у разі укладання договору найму житлових приміщень державного і громадського житлового фонду, а тому не регулюють спірні правовідносини, які виникли у зв`язку із користуванням житловим приміщенням, яке є приватною власністю позивача, особами, які не є власниками цього приміщення.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду представником позивача документів: відповіді Висунської сільської ради Березнегуваського району Миколаївської області № 563/04-03 від 15 травня 2020 року, виписок з погосподарської книги № 1/2 за 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки, 2016-2020 роки по домоволодінню в АДРЕСА_1 , копії рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2018 року у справі № 470/10/19, у вказаному домоволодінні разом з головою цього домогосподарства ОСОБА_1 були зареєстровані та проживали: з ІНФОРМАЦІЯ_2 співмешканка ОСОБА_4 (з 03 вересня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 як дружина), та її дочка ОСОБА_2 , з 2018 року у вказаному житловому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є дочкою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірваний рішенням суду від 26 березня 2019 року.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 вселилася до житлового будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї його власника - ОСОБА_1 в якості падчерки (дочки співмешканки, а згодом - дружини позивача).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В силу частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України на вимогу власника цього приміщення за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Тобто правом на звернення з вимогами про визнання особи (члена або колишнього члена сім`ї) такою, що втратила право на проживання на підставі положень статей 156 ЖК України, 405 ЦК України, наділений виключно власник житлового приміщення.

В силу положень статей 4, 5 ЦПК України та статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист своїх порушених, невизнаних цивільних прав або інтересів у спосіб, визначений законом.

Саме на позивача процесуальний закон (статті 12, 81 ЦПК України) покладає обов`язок довести, що він наділений правом на звернення до суду, оскільки його права та (або) інтереси порушені або не визнаються відповідачами, а з огляду на положення статей 156 ЖК України, статей 383, 405 ЦК України, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, вона має довести, що є власником спірного житлового приміщення, та факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

З огляду на викладені вище положення норм права, які регулюють спірні правовідносини, позивач, насамперед, має довести, а суд перевірити, хто є власником спірного житлового приміщення, чи є членом (колишнім) членом сім`ї власника цього приміщення відповідач, строк та причини відсутності останнього у спірному житловому приміщенні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_3 , не проживає у будинку, власником якої є позивач, понад встановлені законом строки, протягом яких зберігається право користування житлом, і не надала суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали їй користуватися жилим приміщенням.

Такий висновок суду не оспорюється.

Також в суді апеляційної інстанці представник відповідачки ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 підтвердили, що неповнолітня ОСОБА_3 у спірному будинку з дня народження не проживала, а проживала разом зі своїми батьками у АДРЕСА_2.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина 2 статті 3 СК України).

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.

Як вбачається з досліджених судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції доказів, відповідачка ОСОБА_2 , яка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_3 , була членом сім`ї власника житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , але судовим рішенням, яке переглядається, визнання такою, що втратила право користування спірним будинком. Неповнолітня ОСОБА_3 ніколи не проживала у цьому житловому будинку.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 більше одного року не проживали у будинку по АДРЕСА_1 . Мати ОСОБА_3 визнана такою, що втратила право користування спірним будинком, ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача.

За таких встановлених обставин, оскільки спірне житлове приміщення не є місцем проживання батьків малолітньої ОСОБА_3 , вона в цьому приміщенні не проживала з народження, колегія суддів вважає, що є підстави для висновку вважати її такою, що втратила право користування спірною житловою площею. І таке рішення не буде суперечити законним інтересам дитини, оскільки інше рішення призвело б до залишення дитини проживати у житловому приміщенні зі сторонніми для неї особами, тоді як її батьки не мають права користуватися цим приміщенням.

З урахуванням викладеного заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню в силу положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в цій частині із постановленям нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Стосовно пояснень в суді апеляційної інстанції представника відповідачки адвоката Гоцуляк Ю.С. щодо пропуску позивачем передбаченого законом строку для оскарження судового рішення колегія суддів зауважує наступне.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_11 , викладене в апеляційній скарзі, про поновлення строку на оскарження заочного рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року на підставі наданих ним та наявних у матералах справи доказів. Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 під час проголошення оскаржуваного судового рішення присутнім не був, копія судового рішення, направлена йому судом, ним не отримана.

Відповідно до положень статей 127, 354, 357 ЦПК України питання поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження судового рішення відноситься до дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції та вирішується до відкриття апеляційного провадження, після чого у суду відсутні підстави для перегляду рішення про поновлення пропущеного процесуального строку.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки заочне рішення суду першої інстанції в частині скасовується та ухвалюється нове на користь позивача, наявні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, а саме - стягнення з ОСОБА_2 сплаченого позвиачем судового збору за подання апеляційної скарги - 1261 грн. 20 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, постановити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1261 грн. 20 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені статтею 390 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 02 липня 2020 року