Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 404/7247/16-ц

провадження № 61-38080св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Голованя А. М., Письменного О. А.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 . Вважала, що на підставі пункту 2 частини першої статті 549 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) вона прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви. Окрім неї, спадкоємцями першої черги за законом були його дружина - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_2 , які прийняли спадщину в порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, оскільки вони проживали та були зареєстровані за адресою знаходження спадкового майна. Спадкова маса, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 , складається з Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яке належало йому на праві спільної сумісної власності подружжя. 17 листопада 1963 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_5 , дівоче прізвище якої - ОСОБА_5 . У період перебування в шлюбі ними було придбано зазначений житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року № 1-542, свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий № 1588/6, проте право власності було оформлено на ОСОБА_5 . Однак у правовстановлюючих документах було зазначено дівоче прізвище власника - ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку з чим її прізвище змінилося на ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Належним чином оформити свої спадкові права позивач не має можливості, оскільки право власності на будинок зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 , тому нотаріусу не може бути надано правовстановлюючий документ на будинок, виданий на ім`я спадкодавця.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт належності ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий № 1588/6 на 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий № 1-542 на 1/5 частину зазначеного житлового будинку, а також визнати за позивачем право власності на 1/6 частину цього будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтва на право власності на будівлю від 16 червня 1980 року, реєстровий № 1588/6, на 4/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий № 1-542, на 1/5 частину зазначеного житлового будинку, які були видані на ім`я ОСОБА_5

У частині позовних вимог про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не було доведено факт прийняття спадщини після смерті батька

у встановлений законом строк. Зазначено також, що 3/5 частини спірного будинку було придбано ОСОБА_5 ще до укладення шлюбу із ОСОБА_4 , тому не може входити до складу спадкового майна ОСОБА_4 . Фактично спадщина після смерті ОСОБА_4 була прийнята його дружиною - ОСОБА_5 та сином - ОСОБА_2 , які на час смерті спадкодавця не лише були зареєстровані у спірному будинку, але і проживали разом із ним, утримували спірне майно, оплачували відповідні послуги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року скасовано в частині відмови у визнанні права власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 після смерті батька фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, оскільки була зареєстрована за адресою разом із спадкодавцем, періодично проживала разом із ним, зокрема, на момент смерті ОСОБА_4 , забрала належних йому коней, що відповідно до положень пункту 1 частини першої та частини другої статті 549 ЦК УРСР свідчить про те, що спадкоємець прийняв спадщину. Тобто спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , були його дружина - ОСОБА_5 , син -

ОСОБА_2 та дочка - ОСОБА_1 , відтак мають право на 1/2 частину спадкового майна, що складає по 1/6 частині кожному. Крім того, спірний будинок належав батькам позивача на праві спільної сумісної власності подружжя.

Аргументи учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року,

в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що спірний житловий будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки остання придбала 3/5 частини цього будинку до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 08 січня 1962 року, а шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано 17 листопада 1963 року. Тому відповідно до положень частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України)

є власністю ОСОБА_5 . У результаті перебудови 3/5 частини будинку ОСОБА_5 її частка збільшилась до 4/5, про що видане свідоцтво на ім`я ОСОБА_5 , тому 3/5 частини будинку, які в подальшому збільшено на 4/5 частини, не можуть входити до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , так як це є особистою власністю ОСОБА_5 . Крім того, невірним є висновок суду апеляційної інстанції, що позивач прийняла спадщину шляхом розпорядження майном, що начебто належало спадкодавцю, а саме забрала належних йому коней. При цьому апеляційний суд не дослідив, кому саме належали ці коні та чи взагалі вони були у спадкодавця і яке відношення вони мають до спірного будинку.

Рішення суду апеляційної інстанцій оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що поняття «володіння» будинком в розумінні статті 549 ЦК УРСР не пов`язане із постійним проживанням у ньому, а пов`язане із фізичним володінням ним. Апеляційний суд правильно встановив, що вона прийняла у своє володіння спірний будинок після смерті батька, а в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі старий будинок було демонтовано та на його місці побудовано новий, відтак який є спільною сумісною власністю подружжя.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебували у шлюбі

з 17 листопада 1963 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 січня 1962 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_11 3/5 частин домоволодіння

АДРЕСА_1 .

16 червня 1980 року Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Кіровської районної ради депутатів на підставі рішення Кіровського райвиконкому від 06 лютого 1979 року № 147 ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на будівлю, а саме 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 взамін договору купівлі-продажу від 08 січня

1962 року. Частка у домоволодінні була збільшена з 3/5 до 4/5.

06 березня 1984 року ОСОБА_5 придбала 1/5 частину будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу.

Це домоволодіння складається з двох жилих будинків жилою, розташованих на земельній ділянці площею 613,4 кв. м. Житловий будинок літ. «Б», прибудови літ. «б», прибудови літ. «б1» побудовано у 1972 році. Житловий будинок літ. «М» побудовано у 1980 році. Погріб побудовано у 1968 році, сарай - у 1967 році, гараж - у 1989 році. У 2016 році, тобто після смерті ОСОБА_4 значиться побудованими дві споруди - прибудова літ. «м» та сарай.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

На момент смерті ОСОБА_4 за зазначеною адресою були зареєстровані: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_1 (донька), ОСОБА_2 (син).

Фактично спадщина після смерті ОСОБА_4 була прийнята його дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_2 , про що сторони у судовому засіданні апеляційного суду не заперечували.

Згідно з довідкою від 09 лютого 2017 року № 59/02-30, виданої сільським головою Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Зайченко Т. А., згідно записів в погосподарській книзі № 2 особовий рахунок 1342 по Аджамській сільській раді за 1983-1985 роки, громадянка ОСОБА_1 дійсно проживала по АДРЕСА_2 , а згідно з домовою книгою 60-№ 536 зареєстрована 11 березня 1999 року. Крім того, відповідно до довідки № 318 від 13 лютого 2017 року, виданої виконкомом Аджамської сільської ради Кіровоградської області, згідно записів в погосподарській книзі № 17 особовий рахунок № 1317 по Аджамській сільській раді за 1986 - 1990 роки, дійсно за адресою: АДРЕСА_3 , записана ОСОБА_1 , а також згідно запису в книзі № 7 особовий рахунок № 1101 за 1991 - 1995 роки.

Заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до державної нотаріальної контори позивач не подавала.

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 ,

у зв`язку з чим її прізвище змінилося на ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку АДРЕСА_1 .

25 червня 2013 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л. В. 25 червня 2013 року складено заповіт, згідно

з яким ОСОБА_5 за життя на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: всі свої права та обов`язки, які їй належали на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, а також все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1

05 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_5

19 грудня 2016 року листом за № 2374/02-14-433/2016 державним нотаріусом повідомлено ОСОБА_1 про те, що 06 квітня 2015 року ОСОБА_5 був складений заповіт на все майно на іншу особу, яким змінено порядок спадкування за законом. У цьому заповіті ОСОБА_5 розпорядилася, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

09 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 вересня 2016 року державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 винесено постанову № 1662/02-31 про відмову

у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку

з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться

в АДРЕСА_1 , зареєстроване Кіровоградським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_5 Житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , шлюб між якими зареєстрований 17 листопада 1963 року Кіровоградським міським ЗАГС. Згідно даних довідки № 342, виданої Квартальним комітетом № 14 Фортечного району АДРЕСА_1 зареєстровано його дружину, сина та дочку. Реєстрація

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на вказаний житловий будинок за ОСОБА_4 відсутня. Таким чином, відсутність правовстановлюючого документа на частку у спільному сумісному майні подружжя, зареєстрованого в БТІ за ОСОБА_4 позбавляє нотаріальну контору можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті на частку житлового будинку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі

з 1963 року і по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди зробили правильний висновок, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення КпШС України та ЦК УРСР.

Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 24 КпШС України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на будинок) майно, яке належало кожному

з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або

в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 25 КпШС України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на будинок) визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд наведені положення закону не врахував та зробив помилковий висновок, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , оскільки за життя подружжя це питання в частині 4/5 часток у праві спільної власності на будинок, що належали ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 16 червня 1980 року, виданого взамін договору купівлі-продажу від 08 січня 1962 року, зі збільшенням цієї частки з 3/5, тобто які придбано нею до шлюбу, у судовому порядку не вирішували.

Разом з цим 1/5 частка у праві спільної власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , придбана

ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_4 , є їх спільною сумісною власністю.

Згідно з частиною першою статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (частина перша статті 548 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі

№ 6-167цс12 зроблено висновок, що «статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. […] Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

За встановлених обставин апеляційний суд зробив правильний висновок, що позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 відповідно до пункту

2 частини першої статті 549 ЦК УРСР, але помилково визначив склад спадкового майна. Враховуючи, що спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 була 1/5 частка у праві спільної власності на спірний житловий будинок, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , є позивач (дочка), ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_2 (син), тому кожний з них мав право на 1/30 частку у праві власності на будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61 - 34234св18) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Враховуючи, що обставин спадкування ОСОБА_3 після смерті

ОСОБА_4 судами не встановлено, то позов до ОСОБА_3 в оскарженій частині задоволенню не підлягав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення

в оскарженій частині частково постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку скасувати, а в частині позовних вимог до ОСОБА_3 ? змінити в мотивувальній частині, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року

в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкуванняза законом скасувати.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року

в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на 1/30 частку у справі спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року та постанова Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук