Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 463/4186/15-ц

провадження № 61-18876св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Кредобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув упорядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року в складі судді Грицка Р. Р. і рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк»), перейменоване в Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк»), звернулося в суд з позовними вимогами до відповідачів, розмір яких декілька разів збільшувало. У останній редакції позовних вимог від 11 квітня 2016 року, поданих до суду 13 квітня 2016 року, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р, що складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 16 390,49 доларів США, прострочених відсотків у розмірі 5 527,80 доларів США і пені за період часу з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року в розмірі 2 349,45 доларів США, а всього у розмірі 24 267,74 доларів США; а також 1 650,0 грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту. Крім цього, просив стягнути зазначену заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позов мотивований тим, що відповідно до умов кредитного договору № 4071/Р, укладеного 26 жовтня 2005 року між Акціонерним товариством «Кредит Банк (Україна)» (далі - АТ «Кредит Банк (Україна)»), правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 , останньому надано в кредит грошові кошти в розмірі 27 000,00 доларів США зі сплатою 12 % річних, встановлено строк виконання зобов`язань за договором до 01 жовтня 2020 року.

Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник взяв зобов`язання повертати кредит разом з відсотками, комісіями та іншими платежами у визначеному пунктом 4.7 договору порядку шляхом сплати щомісячних платежів рівними сумами по 150,00 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця протягом строку кредитування.

Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього дня між банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори поруки.

Позичальником кредитні зобов`язання виконувалися неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість, у зв`язку з чим ОСОБА_1 надсилалася письмова претензія щодо повернення заборгованості. Оскільки вона залишена відповідачем без належного реагування, кредитором направлено претензії на адресу поручителів про необхідність погашення кредитної заборгованості, які не були виконані.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р, що складається з заборгованості: за кредитом в розмірі 16 390,49 доларів США, простроченими відсотками в розмірі 5 527,80 доларів США та пені за період часу з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року в розмірі 2 349,45 доларів США, а загалом - 24 267,74 доларів США, що в еквіваленті на день ухвалення рішення становить 638 969,59 грн, а також 1 650,00 грн простроченої суми комісії за адміністрування кредиту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» судовий збір у розмірі 4 183,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з жовтня 2011 року відповідачем допущено порушення кредитного зобов`язання щодо сплати щомісячних чергових платежів за тілом кредиту, внаслідок чого у позивача виникло право вимоги про стягнення з відповідача цих прострочених платежів або дострокового повернення кредиту в цілому. Проте до грудня 2012 року включно позичальником здійснювалося часткове виконання кредитних зобов`язань щодо сплати відсотків, а в лютому та березні 2014 року вчинено дії перед банком, якими фактично визнано наявну заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, що свідчить про переривання позовної давності. Тому, на момент звернення позивача до суду 27 серпня 2015 року загальна позовна давність для заявлених вимог не спливла, як і спеціальна для вимоги про стягнення пені, що заявлена а період одного року, що передує останній редакції позовних вимог, а тому підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором з мотивів спливу позовної давності немає.

Банк пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про виконання порушеного позичальником кредитного зобов`язання.

Протягом зазначеного строку банком до поручителів вимог про погашення кредитного зобов`язання не пред`являлося, письмова вимога направлена поручителю ОСОБА_2 лише 18 лютого 2014 року, 14 серпня 2015 року, поручителю ОСОБА_3 лише 30 травня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 27 серпня 2015 року.

У зв`язку із чим порука як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 припинилася за договорами поруки від 26 жовтня 2005 року.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо незаконності нарахування пені в іноземній валюті.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредобанк» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р, що складається з: пені за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року у розмірі 2 349,45 доларів США, що в еквіваленті на день ухвалення рішення становить 61 583,78 грн, 1 650,00 грн простроченої суми комісії за адміністрування кредиту скасовано та ухвально в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору змінено, зменшено розмір судових витрат, які підлягають стягненню, з 4 183,20 грн до 3 779,94 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно не погодився з доводами відповідача про пропуск позивачем позовної давності.

З поданих до позивача заяв від 10 лютого та 05 березня 2014 року позичальником вбачається, що останній визнав існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року, яку просив розстрочити. 04 квітня 2014 року на заяви позичальника про розстрочення заборгованості банк надав строк (до 30 квітня 2014 року) для сплати відсотків за кредитом.

До грудня 2012 року включно позичальником здійснювалося часткове виконання кредитних зобов`язань щодо сплати відсотків, а в лютому та березні 2014 року вчинено дії перед банком, якими фактично визнано наявну заборгованість по кредитному договору в повному обсязі, що свідчить про переривання позовної давності. На момент звернення позивача до суду 27 серпня 2015 року загальна позовна давність для заявлених вимог не спливла, як і спеціальна для вимоги про стягнення пені, що нарахована за одним рік.

Стягнення комісії є безпідставним.

У задоволенні позиву до поручителів суд відмовив правильно, оскільки банк пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимог до поручителів.

Оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 пені та комісії за адміністрування кредиту скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в позові у цій частині, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 січня 2017 року ПАТ «Кредобанк» засобами поштового зв`язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2017 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Кредобанк».

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд застосував Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», який не поширюється на відповідачів і не передбачає в якій валюті має обчислюватися пеня та виплати, передбачені в статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення пені загалом і не застосував гривневий еквівалент.

Сторони в договорі домовилися про стягнення пені як відсотка від заборогованості за кредитним договором, яка обчислюється в іноземній валюті. Застосування іноземної валюти для обчислення пені не заборонено, а банк має ліцензію на валютні операції.

Не відповідає матеріалам справи твердження апеляційного суду про те, що банк не надав розрахунок пені, оскільки насправді він наданий суду першої інстанції, відповідно до якого пеня складає 2 349,45 доларів США, що дорівнює 24 % відповідно до пункту 3.2 кредитного договору.

Банк має право нараховувати комісійну винагороду відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Про наявність комісії позичальник був обізнаний, оскільки оплачував її до 2013 року.

Відхиляючи позовну вимогу банку про стягнення комісії за адміністрування кредита в сумі 1 650,00 грн, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судами неправильно застосовані норми щодо строку дії поруки. Банк використав право на дострокове повернення кредита у вересні 2015 року, заявивши позов до суду до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а в квітні 2016 року - до ОСОБА_3 .

Оскільки до цього позичальник мав виконувати зобов`язання щомісячними платежами, то у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза цим строком. Пред`явлення вимоги і пред`явлення позову є відповідно до статті 559 ЦК України умовами збереження поруки. Словосполучення «пред`явлення вимоги» слід тлумачити як пред`явлення позову до поручителя, а не як будь-якої вимоги. Оскільки банк вчасно подав позов, то порука не припинилася, отже, висновки судів про припинення поруки 01 травня 2012 року є безпідставними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини, встановлені судом

26 жовтня 2005 року між АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4071/Р, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 27 000,00 доларів США на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 на строк до 01 жовтня 2020 року, або до 01 жовтня 2008 року, якщо позичальник протягом 30 днів від дня отримання кредиту за цим договором не надасть банку дозволи міжвідомчої комісії і документи, які підтверджують цільове використання коштів.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що за кредитом позичальник сплачує банку 12 % річних.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути банку в повному обсязі в порядку і терміни, передбачені договором і (або) додатками до нього. Повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 150,00 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та (або) додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 4.9 кредитного договору банк у випадках, передбачених пунктом 2.9 договору (зокрема, наявності обставин, які свідчать про те, що позичальником кредит не буде повернуто у строки, визначені цим договором; невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором та (або) договорами, якими забезпечується виконання цього договору) вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

У пункті 5.1 кредитного договору встановлено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник крім відшкодування збитків сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної у пункті 3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

Згідно з договорами поруки від 26 жовтня 2005 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зобов`язалися нести солідарну відповідальність із позичальником як поручителі в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за належне виконання кредитного зобов`язання за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р.

З жовтня 2011року позичальник припинив сплачувати платежі щодо погашення кредитної заборгованості, однак до грудня 2012 року включно здійснював платежі в різних сумах з метою погашення відсотків за кредитом.

З січня 2013 року позичальник припинив виконання цих зобов`язань та допустив заборгованість.

У заявах до банку ОСОБА_1 10 лютого 2014 року та 05 березня 2014 року визнавав існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором та зобов`язувався її погасити спочатку до кінця лютого 2014 року, а згодом у зв`язку із фінансовою скрутою просив розстрочити сплату заборгованості.

На останню заяву банк 04 квітня 2014 року повідомив про надання відповідачу строку до 30 квітня 2014 року для сплати заборгованості за процентами.

Банк направляв письмові вимоги поручителю ОСОБА_2 18 лютого 2014 року та 14 серпня 2015 року, а поручителю ОСОБА_3 - 30 травня 2014 року,

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Доводи касаційної скарги про незаконність рішень апеляційного суду про відмову в стягненні комісії є безпідставними.

Згідно із статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Доводи банку про те, що позичальник був обізнаний про існування комісії за адміністрування кредиту та має заборгованість за нею з січня 2013 року спростовуються змістом кредитного договору, що не містить умов про розмір комісії і послуги, за які банк має право її нараховувати.

Зарахування банком коштів, які сплачував позичальник, на погашення комісії за відсутності цього обов`язку у кредитному договорі, є незаконним.

Призначення банком комісії свідчить про те, що банк нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити відсотки згідно з договором.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог банку щодо стягнення з позичальника комісії.

Доводи банку щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій щодо припинення поруки є необґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов`язання і сплив строку поруки припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог до поручителя. Такий строк не може бути зупинений, перерваний чи відновлений, або змінений за домовленістю сторін договору. Настання такого строку припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором. Припинення поруки зі спливом строку, встановленого в договорі поруки позбавляє можливості кредитора звернутися із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

У пункті 7.1 договору поруки зазначено, що він набуває чинності з дня підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов`язань.

Отже, суди дійшли правильного висновку про те, що порука є дійсною протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання за забезпеченим нею кредитним договором.

Згідно з пунктом 4.9 кредитного договору банк у випадках, передбачених пунктом 2.9 договору (зокрема, наявності обставин, які свідчать про те, що позичальником кредит не буде повернуто у строки, визначені цим договором; невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором та (або) договорами, якими забезпечується виконання цього договору) вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК Українив разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ПАТ «Кредобанк» у зв`язку з порушенням позичальником строків погашення кредиту та відсотків використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

У повідомленні-вимозі позичальнику від 30 травня 2014 року № 9326 банк зазначив, що заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 08 жовтня 2013 року склала 16 390,49 долари США - неповернута сума кредиту; 1 632,33 долари США - прострочені відсотки, 580,01 долари США - пеня, нарахована з 09 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2013 року.

У повідомленнях-вимогах № 9326, направлених банком поручителю ОСОБА_2 18 лютого 2014 року та 14 серпня 2015 року і поручителю ОСОБА_3 30 травня 2014 року,зазначений аналогічний розмір заборгованості позичальника станом на 08 жовтня 2013 року.

Отже, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Оскільки на час звернення до суду позивач порушив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителів, оскаржувані рішення судів попередньої інстанції в частині відмови у позові до поручителів є законними, а доводи касаційної скарги про те, що банк змінив строк повернення кредиту подачею позову у серпні 2015 року суперечать обставинам справи.

Частково обґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо незаконності відмови апеляційного суду в стягненні пені.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

На підставі пункту 5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної у пункті 3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності рішення апеляційного суду про відмову в стягненні пені з мотивів обрахування її розміру у валюті, є обґрунтованими.

Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо умовами кредитного договору передбачена пеня в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 757/6367/13-ц).

Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність у банка права нараховувати пеню в іноземній валюті.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції у даній справі у частині стягнення з відповідача пені постановлене з порушенням норм матеріального права.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду зазначила, що від 28 березня 2018 року в справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо пені, не дав належної правової оцінки тому, що відповідно до розрахунку заборгованості позичальника пеня нарахована у період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року, тобто за період після зміни позивачем строку кредитного договору, що виключало право позивача нараховувати пеню.

Апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу відповідача на рішення суду першої інстанцію, скасував його в частині стягнення пені з мотивів недопустимості обрахування її у іноземній валюті, не усунувши допущене судом першої інстанції порушення норм цивільного права щодо стягнення пені за час після закінчення строку дії договору.

Посилання апеляційного суду в оскаржуваному рішенні на те, що банк на підтвердження вимоги про стягнення пені у зв`язку з порушенням зобов`язання позичальником не надав розрахунку пені, зокрема, яким чином визначено її розмір, за який період, з врахуванням яких вихідних даних, не відповідає матеріалам справи. У судовому засіданні 13 квітня 2016 року банком подана заява, що була прийнята судом, в якій банк просив суд стягнути з відповідачів пеню у розмірі 2 349,45 доларів США, нараховану за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року. До цієї заяви доданий розрахунок пені за зазначений період.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що після припинення дії кредитного договору у кредитора відсутні підстави для нарахування пені, тому рішення суду першої інстанції щодо стягнення пені за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року було незаконним.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування до відносин сторін Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»слід зазначити, що відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Апеляційний суд у оскаржуваному рішенні неправильно послався на норми зазначеного закону, які не застосовуються до спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що судами попередніх інстанцій під час вирішення позову про стягнення пені допущені порушення норм матеріального права, що обумовлюють їх скасування в цій частині та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову в зазначеній частині.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

В іншій частині оскаржувані судові рішення є законними.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд ухвалює нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову банку з інших підстав, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених банком у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 рокув частині стягнення пені з ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у стягненні пені з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» відмовити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року в іншій частині та рішення Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2016 року в нескасованій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В.А. Стрільчук М. Ю. Тітов