печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. суддя Печерського районного суду м. Києва Ільєва Т.Г., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі 757/12039/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розподіл майна,-

ВСТАНОВИВ:

16.03.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розподіл майна

Так, разом з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем у період з 12.07.2014 р. по 19.02.2020 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження, актовий запис № 820, НОМЕР_5 від 12.07.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2020 року по справі № 357/13127/19 про розірвання шлюбу. Від зазначеного шлюбу позивач та відповідач мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було разом набуте майно, а саме: квартира, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитові приміщення АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М. за реєстровим номером №1519 та копією інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вищезазначені нежитлові приміщення №204042814 від 13.03.2020.

Зазначено, що вказане майно придбане під час шлюбу за кошти, які були отриманні від відчуження з іншого майна.

Також, під час процесу розірвання шлюбу, позивачу стало відомо, що право власності на зазначену квартиру було оформлено на ОСОБА_6 , шляхом вжиття заходів відповідачем - ОСОБА_2 , а саме: - підписанням договору купівлі-продажу квартири за довіреністю на користь його матері - ОСОБА_3 . Тому представник позивача, вважає, що наявний ризик того, що дана квартира буде переоформлена на третіх осіб, що в подальшому призведе до порушення майнових прав позивача.

Щодо питання нежилих приміщень АДРЕСА_2 , варто зазначити, що відповідачем вони були придбані до шлюбу, але за кредитні кошти, що виплачувались в період шлюбу до самого погашення кредиту. Таким чином, право власності на зазначені приміщення зареєстроване лише на ім`я відповідача, що породжує ряд ризиків, повязаних із подальшим можливим відчуженням даного майна відповідачем, а отже неможливістю вирішити питання поділу зазначених приміщень.

Таким чином, представник позивача просить суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; нежилі приміщення АДРЕСА_2 , право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову (п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» ).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як передбачено положеннями ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:1) найменування суду, до якого подається заява;2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК Українизабезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Враховуючи зазначене, дослідивши матеріали заяви, суд вбачає, що зі змісту заяви про забезпечення позову, реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачами можливого рішення суду про задоволення позову є не обґрунтованим також не наведено обґрунтування про співмірність заявлених вимог способу забезпечення позову.

Доводи позивача в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на її припущеннях, у заяві про забезпечення позову відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення, хоча заявлено вимогу про накладення арешту на нерухоме майно. Також, з врахуванням зазначених обставин, на думку суду, забезпечення даного позову може потягнути негативні правові наслідки для відповідача та третіх осіб, які можуть обмежити їх право власності в розумінні ст. 317 ЦК України.

У відповідності ст. 321 УЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, та не вказано правових підстав для забезпечення зазначеної заяви та позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача та третьої особи, та відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, однак, позивачем не вказано оціночну вартість майна, на яке останній просить накласти арешт, що позбавляє суд встановити реальну співмірність вимог для забезпечення позову.

Таким чином, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 151, 153, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі 757/12039/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розподіл майна - відмовити.

Ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Т.Г. Ільєва