П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/8017/18

Номер провадження 22-ц/824/6203/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Кураш Наталії Петрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року Кураш Наталія Петрівна в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , з урахуванням подальших уточнень, про стягнення заборгованості у розмірі 3 993 179 грн. 41 коп. з яких: 1 394 500 грн. - основний борг, 1 903 549 грн. 81 коп. - відсотки (проценти), 152 669 грн. 10 коп. - 3 % річних, 542 460 грн. 50 коп. - інфляційні збитки; стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 63 232 грн., що складаються з: 8 810 грн. - судового збору за подання позовної заяви, 1 409 грн. 60 коп. - судового збору за подання заяви про забезпечення позову; 352 грн. 40 коп. - судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва про відмову у забезпеченні позову; 795 грн. - судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог та 51 865 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 липня 2010 року ОСОБА_2 надано ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, про що, 26 квітня 2014 року останнім було написано розписку.

Згідно вказаної розписки, відповідач зобов`язався повернути позивачу позику у сумі 50 000 доларів США та нараховані відсотки виходячи зі ставки - 16 % річних, нарахованих за весь час користування коштами в строк до 01 червня 2015 року.

Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з приводу виконання вимог вищевказаної розписки, проте дії щодо погашення поточної заборгованості за вказаною розпискою відповідачем здійснені не були.

Так, крім поточної заборгованості відповідачем не сплачувались й відсотки (проценти) за користування позикою.

Таким чином, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 23 січня 2019 рік становить 3 993 179 грн. 41 коп., з яких: 1 394 500 грн. - основний борг; 1 903 549 грн. 81 коп. - відсотки (проценти); 152 669 грн. 10 коп. - 3 % річних та 542 460 грн. 50 коп. - сума інфляційних збитків.

Крім того, з метою отримання професійної правничої допомоги, 15 травня 2018 року між позивачем та АО «КН Перший Юридичний Офіс» було укладено договір про надання юридичних послуг. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року (а.с. 159-160) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 14 лютого 2020 року Кураш Н. П. в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, неправомірність, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 13 липня 2010 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у борг 50 000 доларів США під 16 % річних з терміном повернення коштів до 01 травня 2011 року, про що останнім була написана розписка, разом з тим, грошові кошти станом на вказану дату повернуті не були.

26 квітня 2014 року ОСОБА_3 власноруч була написана розписка згідно якої, останній зобов`язувався повернути позивачу вищевказану суму грошових коштів та 16% річних до 01 червня 2015 року, проте, у зв`язку з тим, що отримані відповідачем кошти в добровільному порядку повернуті не були, позивач був вимушений звернутись до суду.

Так, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог, разом з тим, на думку останнього, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції було невірно трактовано позовні вимоги та норми матеріального права.

Скаржник зазначає, що суд неправомірно розмежував правочин щодо надання коштів у борг на два окремі правочини. Так, у розписці від 13 липня 2010 року зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути отримані у борг кошти та сплатити 16 % річних у строк до 01 травня 2011 року, проте, у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, останній 26 квітня 2014 року написав другу розписку з метою зміни терміну повернення позики та сплати відсотків до 01 червня 2015 року чим також підтвердив факт отримання ним коштів 13 липня 2010 року.

Скаржник посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково зазначає про те, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за розпискою від 26 квітня 2014 року. Так, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, проте не зазначав на підставі якої розписки, оскільки обидві розписки стосуються одного правочину, крім того, в матеріалах справи наявні розрахунки заборгованості за процентами за користування коштами, що свідчить про ґрунтування позовних вимог на розписці написаній відповідачем 13 липня 2010 року.

На думку скаржника, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що кошти відповідачу передавались для інвестиційної діяльності, оскільки, розписка написана 13 липня 2010 року ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 не відповідає критеріям, передбаченим Законом України «Про інвестиційну діяльність».

На думку скаржника, посилання суду на те, що розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти, за своєю природою не є договором позики, протирічить положенням ЦК України та сталій судовій практиці Верховного Суду.

Скаржник зазначає, що згідно розписки від 26 квітня 2014 року, відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 01 червня 2015 року, тобто строк позовної давності спливає 31 травня 2018 року, а позовна заява подана 25 травня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності, а відтак, посилання суду першої інстанції на порушення строку позовної давності є неправомірним.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

01 квітня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 з відповідним підтвердженням про направлення його позивачу.

У вищевказаному відзиві відповідач зазначає про те, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем до позовної заяви було долучено розписку від 26 квітня 2014 року. Пізніше, позивачем було подано клопотання про долучення доказів, зокрема, розписки від 13 липня 2010 року, разом з тим, заява про зміну предмету позову останнім не подавалась.

Відповідач зазначає, що під час розгляду справи сторонами було визнано факт того, що грошові кошти за розпискою від 26 квітня 2014 року позивачем не передавались, а відповідачем не отримувались, а відтак, на думку відповідача, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для стягнення з останнього коштів за розпискою від 26 квітня 2014 року.

На думку відповідача, спірні правовідносини повинні регулюватися договором позики. Так, позивачем не було подано клопотання про продовження пропущеного строку позовної давності, натомість, позивачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано до спірних правовідносин наслідки пропущення строку позовної давності.

Таким чином, на думку відповідача, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновку оскаржуваного рішення, а зводяться до спроби переоцінити обставини, встановлені оскаржуваним рішенням. Крім того, судом першої інстанції вірно розмежовано обидві розписки та встановлено, що звернення до суду мало місце по розписці від 26 квітня 2014 року, встановлено безгрошовість цієї розписки, а відтак, обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кураш Н. П. підтримали доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просили її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник відповідача - адвокат Карманніков М. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи скаржника та його представника, заперечення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що кошти у сумі 50 000 доларів США передавались відповідачу одноразово за розпискою від 13 липня 2010 року з терміном повернення до 01 травня 2011 року, а кошти за розпискою від 26 квітня 2014 року відповідачу не передавались. Разом з тим, позивач просить стягнути суму позики за розпискою від 26 квітня 2014 року, тобто, за документом, за яким кошти не передавалися. Крім того, вказані кошти були передані відповідачу для інвестиційної діяльності, а відтак, вказаний правочин за своєю правовою природою не є договором позики.

Так, стягнення грошових коштів передбачалось за розпискою від 13 липня 2010 року, проте в силу положень статті 257 ЦК України, позивачем було пропущено строк позовної давності, про що відповідачем було заявлено відповідне клопотання, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно розписки від 26 квітня 2014 року ОСОБА_3 зобов`язався повернути отримані від ОСОБА_2 13 липня 2010 року грошові кошти у сумі 50 000 доларів США та 16 % річних з вищезгаданої суми до 01 червня 2015 року (а.с. 09).

Згідно розписки від 13 липня 2010 року ОСОБА_3 отримав грошові кошти у сумі 50 000 доларів США для інвестиції в ТОВ «Червона Верша» та зобов`язався повернути вищевказану суму та 16 % річних до 01 травня 2011 року (а.с. 35).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст.. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, досліджуючи боргову розписку необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 13 липня 2010 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США та зобов`язався повернути вищевказану суму та 16 % річних до 01 травня 2011 року (а.с. 35), а 26 квітня 2014 року ОСОБА_3 написав розписку згідно якої, останній зобов`язався повернути ОСОБА_2 отримані за розпискою від 13 липня 2010 року грошові кошти у сумі 50 000 доларів та 16 % річних до 01 червня 2015 року (а.с. 09). Так, чинне законодавство України не передбачає критерії, яким повинна відповідати розписка про отримання коштів у борг. Разом з тим, з вищевказаних розписок вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у борг та зобов`язався їх повернути, а також сплатити 16 % річних, таким чином, факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики підтверджується вищевказаними розписками, крім того, відповідач не заперечує проти того, що ним були отримані грошові кошти у сумі 50 000 доларів США, проте вказує на те, що вказані грошові кошти були отримані ним для інвестиційної діяльності, а тому, вказані розписки не можна вважати борговими.

Так, відповідно до ст.. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

З приписів ст.. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» вбачається, що Інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Відповідно до ст.. 10 вказаного закону, інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо); позичкових фінансових коштів інвестора (облігаційні позики, банківські та бюджетні кредити); залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб); бюджетних інвестиційних асигнувань; безоплатних та благодійних внесків, пожертвувань організацій, підприємств і громадян.

Так, розписка написана ОСОБА_3 від 13 липня 2010 року містить паспортні дані позичальника, суму боргу, мету отримання коштів, процентну ставку від суми позики та термін повернення боргу. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що грошові кошти були отримані ОСОБА_3 для інвестування в ТОВ «Червона Верша», проте вказана розписка не підтверджує факт того, що отримані кошти інвестуються в ТОВ «Червона Верша» від імені або в інтересах позивача. Крім того, чинним законодавством України не передбачено необхідність дослідження мети отримання коштів за борговими розписками при вирішенні судових справ про стягнення заборгованості за ними. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що грошові кошти у сумі 50 000 доларів США були отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 у борг для власних цілей та не можуть бути такими, що отримані за інвестиційним договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, враховуючи, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 грн., що підтверджується розпискою написаною ОСОБА_3 13 липня 2010 року та не повернув вказані кошти, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 1 341 000 грн. (50 000 доларів США х 26 грн. 82 коп.).

Відповідно до ст.. 530ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 1048 ЦК України, проценти у розмірі 16 % річних необхідно нараховувати починаючи з 14 липня 2010 року по 01 липня 2020 рік, що становить 3 641 день.

Так, оскільки сума основного боргу відповідачем повернута не була, як і не були сплачені проценти у розмірі 16 % річних від суми основного боргу, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача проценти за розпискою від 13 липня 2010 року у сумі 2 138 839 грн. 89 коп. (1 341 000 грн. х 16 % / 100 % / 365 днів х 3 651 днів).

Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу вищевказаної статті вбачається, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Так, згідно розписки написаної ОСОБА_3 від 13 липня 2010 року, останній зобов`язався повернути ОСОБА_2 отримані кошти у сумі 50 000 доларів США до 01 травня 2011 року, разом з тим, розпискою написаною ОСОБА_3 від 26 квітня 2014 року строк виконання зобов`язання за розпискою від 13 липня 2010 року було змінено та встановлено новий строк його виконання, а саме до 01 червня 2015 року. Таким чином, строк простроченої заборгованості необхідно обраховувати починаючи з 01 червня 2015 року по 01 липня 2020 рік, який становить 1 858 календарних днів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простороченої суми заборгованості, що становить 204 621 грн. 90 коп. (1 341 000 грн. х 3 % / 100% / 365 днів х 1 858 днів).

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно розписки від 13 липня 2010 року ОСОБА_3 отримав грошові кошти в грошовій одиниці - долар США, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні збитки.

Крім того, в судовому засіданні адвокатом Кураш Н П. було подано заяву про компенсування витрат на професійну правничу допомогу, яка обґрунтована тим, що при розгляді справи у суді першої та апеляційної інстанції по даній справі протягом 2018 - 2020 років позивачем були замовлені та оплачені послуги адвоката на отримання правової допомоги у сумі 69 133 грн.

Так, до заяви про компенсування витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача додані відповідні документи, пов`язані з правничою допомогою, а саме: договір про надання юридичних послуг від 15 травня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та АО «КН ПЕРШИЙ ЮРИДИЧНИЙ ОФІС» в особі адвоката Кураш Н. П. та акти приймання-передачі наданих послуг: № 05/М/А від 01 липня 2020 року на загальну суму 8 052 грн.; № 04/М/А від 21 травня 2019 року на загальну суму 5 280 грн.; № 03/М від 26 вересня 2018 року на загальну суму 21 045 грн.; № 02/М від 27 серпня 2018 року на загальну суму 11 140 грн.; № 01/М від 25 червня 2018 року на загальну суму 23 616 грн.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, враховуючи ціну позову, складність даної справи та надані адвокатом Кураш Н. П. послуги, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви про компенсування витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 69 133 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 8 810 грн., крім того, останнім було сплачено судовий збір у сумі: 1 409 грн. 60 коп. - за подачу заяви про забезпечення позову; 352 грн. 40 коп. за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову; 795 грн. - за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог та 14 407 грн. 50 коп. - за подання апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 25 774 грн. 50 коп.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Кураш Наталії Петрівни в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 341 000 (один мільйон триста сорок одна тисяча) грн.. - сама основного боргу, 2 138 839 (два мільйони сто тридцять вісім тисяч вісімсот тридцять дев`ять) грн.. 89 коп. - відсотки (проценти), 204 621 (двісті чотири тисячі шістсот двадцять один) грн.. 90 коп. - 3 % річних, а всього - 3 684 461 (три мільйони шістсот вісімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят однин) грн. 79 коп.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати: судовий збір - 25 774 (двадцять п`ять тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 50 коп.; витрати на професійну правничу допомогу - 69 133 (шістдесят дев`ять тисяч сто тридцять три) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова