КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3234/19
Провадження № 2/488/354/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.04.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

в складі : судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі Криницької Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухомість в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухомість за набувальною давністю. Посилався на такі обставини. Він є власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 28.05.2019 року, після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же день право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В будинку він зареєстрований з травня 2013 року.

Власником іншої Ѕ частки будинку є сестра його батька, тобто тітка позивача, ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.01.1993 року П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою. Тітка в будинку не була зареєстрована, проживала в Росії в м. Владивосток, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час смерті мала прізвище ОСОБА_4 . Прямих спадкоємців у тітки не було. Батько як брат не оформляв спадщину після смерті сестри, але він після смерті сестри і до своєї смерті володів усім будинком, тобто і часткою, на яку мала право його сестра. З часу свого народження він проживав разом з батьком в будинку і також володів ним. Загальний строк відкритого і безперервного володіння складає більше 10 років. Тому, посилаючись на вимоги ст.344 ЦК України, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

У лютому 2020 року позивач уточнив позов в частині особи, до якої його пред`явлено, а саме: не до Миколаївської міської ради, а до територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Учасники справи, належно повідомлені про час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явились.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. 28.05.2019 року, після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Вказана частка будинку належала на праві власності батькові позивача на підставі до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.01.1993 року П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-264. В цьому ж свідоцтві зазначено, що власником іншої Ѕ частини будинку є сестра батька ОСОБА_5 . Вони обидва є дітьми ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місцем проживання ОСОБА_5 вказано м. Владивосток (а.с. 11).

Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян в будинку АДРЕСА_1 батько позивача був зареєстрований в будинку з 26.02.1993 року до дня його смерті, а позивач - з 31.05.2013 року (а.с. 44-46).

Згідно копії свідоцтва про смерть від 03.06.1994 року ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Владивосток (а.с. 14).

Аналіз обставин, встановлених судом, дозволяє прийти до таких висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до частини другою статті 344 особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

В п.9 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

24 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 755/16913/16-ц, провадження № 61-24031св18 (ЄДРСРУ № 79445638) вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. ВС зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Така правова позиція підтримується Касаційним господарським судом у постановах від 16.01.2020 у справі №916/455/19, від 02.08.2019 у справах №915/962/18 і №915/945/18, від 09.07.2019 у справі №920/999/16, від 11.09.2019 у справах №922/1574/17 і №917/2156/17.

Аналіз наведеної судової практики свідчить про те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того, слід врахувати, що якщо померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , є особою, яка раніше мала прізвище ОСОБА_5 та яка на час смерті проживала в м. Владивостоці, то правовідносни щодо спадкування регулювалися статями 529, 532, 546, 552, 557 ЦК РСФСР від 11.06.1964 року, який діяв на час відкриття спадщини, а не главою шостою ЦК України 2004 року, тому визначення позивачем в якості відповідача територіальної громади в особі Миколаївської міської ради є помилковим.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний відносно того, що власником 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_5 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після її смерті, добросовісним. Смерть ОСОБА_5 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої (так стверджує позивач, але не підтверджує це ніякими доказами), не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

За такого слід прийти висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності (Постанова ВС від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц провадження № 61-19156св18.).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні прозову до Територіальної громади в особі Миколаївської міської ради про визнання за ним права власності за набувальною давністю на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя Г.М. Лазарева