Справа № 345/558/20
Провадження № 22-ц/4808/712/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини з апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року, ухвалене суддею Миговичем О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягувати з нього аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони по справі 03.04.2014 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу в них народився, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з яким проживають разом, тому має право на отримання аліментів. Відповідач жодної допомоги на утримання дитини не надає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року позов задоволено.

Присуджено стягувати з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти, в розмірі ј частки всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11.02.2020 року.

Стягнуто з відповідача в користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 840,80 гривень.

Суд першої інстанції мотивував рішенням тим, що, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси малолітньої дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, виправдання дійсними потребами дитини у розвитку, позов слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитино повноліття. Вказаний розмір аліментів є справедливими та достатнім на час ухвалення рішення саме для забезпечення прав малолітньої дитини в даній справі, та не поставить у скрутне становище платника аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 гривень щомісячно.

Мотиви апеляційної скарги наступні.

Відповідач частково визнав позов, однак суд першої інстанції не врахував низку доказів, наданих відповідачем. Зокрема, відповідач зазначав, що він двічі на місяць здійснює грошові перекази на адресу позивачки на утримання сина, на загальну суму 3000 гривень, просив врахувати, що він хворіє, у нього гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, що потребує значних коштів на лікування. Особистого житла не має, зареєстрований і проживає разом з матір`ю, яка є особою похилого віку, тяжко хворіє та потребує допомоги на лікування. Постійного заробітку в нього немає, але він намагається надавати регулярну матеріальну допомогу на утримання сина.

Судом не враховано, що присудження аліментів у розмірі ј частки від доходу, зважаючи на відсутність у відповідача стабільного доходу, становитиме для нього значний матеріальний тягар та може потягти за собою збільшення заборгованості зі сплати аліментів.

Суд формально застосував принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо матеріального забезпечення дитини.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що потребує матеріальної допомоги зі сторони відповідача саме у розмірі ј частини від усіх видів його доходу, а в рішенні жодним чином не відображено, які витрати несе позивачка на утримання дитини.

Твердження позивачки про ненадання відповідачем матеріальної допомоги сину також не підтверджено жодними доказами.

Крім того, рішення ще не набрало чинності, але вже видано виконавчий лист для виконання рішення суду не в розрізі одного місяця, а в повному обсязі, що суперечить нормам чинного законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що сторони по справі 03.04.2014 року зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6).

ОСОБА_5 проживає із матір`ю позивачем у справі, підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою 05.02.2020 року за №1732 (а.с.8).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, якою передбачено, що за рішенням суду можуть стягуватися тільки кошти на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу або у твердій грошовій сумі.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 7 Закону України " Про Державний бюджет України на 2020 рік " установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;

Правильно застосувавши вищевказані норми матеріального права та врахувавши обставини справи, зокрема, що відповідач є фізично працездатною особою, інших утриманців та стягнень за виконавчими листами не має, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову. При цьому враховано матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси малолітньої дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, виправдання дійсними потребами дитини у розвитку.

Представник відповідача у апеляційній скарзі посилається на те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що потребує матеріальної допомоги зі сторони відповідача саме у розмірі ј частини від усіх видів його доходу, а в рішенні жодним чином не відображено, які витрати несе позивачка на утримання дитини.

Такі доводи колегія суддів відхиляє з огляду на те, що положенням ч. 5 ст.183 СК України, передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, стягнення аліментів на одну дитину в розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину може здійснюватися у наказному провадженні, тобто для стягнення вказаного розміру аліментів не потрібно подавати позов і доводити вказані обставини. Більше того, маючи можливість спростувати вказані позовні вимоги, відповідач жодним чином їх не спростував, не надав будь-яких даних про його доходи, попри те, що надав квитанції про сплату аліментів на суму 3000 гривень.

Що стосується доводів відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував його прохання щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Отже, згідно вказаної статті тільки одержувач аліментів, у цьому випадку позивачка, може обирати стягувати аліменти у частці від заробітку чи у твердій грошовій сумі.

З огляду викладене, суд вірно не прийняв до уваги доводи відповідача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про неврахування судом інших обставин, а саме: що відповідач двічі на місяць здійснює грошові перекази на адресу позивачки на утримання сина, на загальну суму 3000 гривень, хворіє, у нього гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, що потребує значних коштів на лікування, особистого житла не має, зареєстрований і проживає разом з матір`ю, яка є особою похилого віку, тяжко хворіє та потребує допомоги на лікування. Вказані доводи не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми процесуального права, оскільки рішення ще не набрало чинності, але вже видано виконавчий лист для виконання рішення суду не в розрізі одного місяця, а в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що с уд першої інстанції не допустив процесуального порушення, оскільки згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Попри те, згідно ч.2 вказаної статті суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко