Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/26114/17

провадження № 61-20887св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олег Іванович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко Віктор Петрович, Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Лідія Євгенівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_8 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 листопада 2006 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . 14 травня 2015 року, з метою отримання допомоги у підготовці документів, необхідних для перепланування вказаної квартири, ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І. 11 червня 2015 року ОСОБА_5 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності, уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. Після укладення даного правочину, ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_1 про те, що договір підписано внаслідок тривалого психологічного тиску з боку ОСОБА_2 . Зокрема, останній неодноразово стверджував, що належну позивачеві квартиру хочуть привласнити його бізнес-партнери ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а тому, для уникнення негативних наслідків для сім`ї ОСОБА_5 , він має відчужити ОСОБА_2 квартиру свого батька ОСОБА_1 , підписавши відповідний договір купівлі-продажу. Станом на день звернення до суду ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0010270 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою 4 статті 190 КК України. ОСОБА_1 визнано потерпілим у вказаному вище кримінальному провадженні.

Зазначає, що договір купівлі-продажу квартири було підписано ОСОБА_5 із перевищенням повноважень, наданих довіреністю. В тексті довіреності зазначено: «... укладати та підписувати від мого імені всі дозволені законом правочини на умовах даного доручення, в тому числі договір купівлі- продажу квартири, договір міни, дарування, застави, договори іпотеки, поділу чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем». ОСОБА_1 не надавалося жодних підтверджень або будь-якого дозволу на вчинення правочинів, щодо відчуження належного йому майна, також позивачем не вчинялись дії, щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, котрі свідчили б про це. Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. не було належним чином перевірено обсяг повноважень представника позивача. Крім того, правочин посвідчено нотаріусом з порушенням вимог закону щодо місця такого посвідчення. В матеріалах нотаріальної справи наявні підроблені документи.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 11 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 459.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко В. П., Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л. Є., про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 11 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І., зареєстрований в реєстрі за № 459.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири укладено із представником ОСОБА_5 з перевищенням його повноважень та посвідчено із порушенням вимог законодавства про нотаріат. Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. не було належним чином перевірено обсяг повноважень представника позивача. Зважаючи на місце реєстрації сторін та місцезнаходження майна, посвідчення договору приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області є грубим порушенням Закону України «Про нотаріат» та мало бути здійснене нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Білоусько І. В., задоволено.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О. І., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Криворучко В. П., Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л. Є., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що законодавець не пов`язує повноваження представника вчиняти правочини від імені другої сторони, яку він представляє, з наявністю та/або відсутністю якихось додаткових підтверджень або дозволів на вчинення таких правочинів. Саме по собі застереження «…однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем» за своїм правовим змістом не може розглядатися як передумова вчинення правочину представником, оскільки не обмежує повноваження представника вчинити такий правочин від імені довірителя, а саме - не містить ані вимоги та/або умови щодо попереднього (тобто до вчинення правочину) підтвердження такого правочину довірителем, ані конкретизації на що і яку саме згоду потрібно одержати повіреному від довірителя. З аналізу тексту довіреності, посвідченої 14 травня 2015 року приватним нотаріусом Шандибою О. Є., вбачається, що ОСОБА_1 наділив свого представника ОСОБА_5 необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири. Посилання позивача на допущені нотаріусом порушення вимог частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України, в той час як встановлення таких порушень може лише слугувати підставою для професійної відповідальності нотаріуса.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_8 , у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновок апеляційного суду, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений представником позивача в межах наданих йому повноважень є неправомірним та спростовується матеріалами справи. Оспорюваний договір був укладений всупереч волі позивача та його інтересів, позивачем не вчинялись дії щодо виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, котрі свідчили б про таке. Порушення приватним нотаріусом Щуром О. І. приписів частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» є підставою для визнання такого договору недійсним за частиною першою статті 215 ЦК України. Сторонами оспорюваного договору було порушено вимоги закону України «Про нотаріат», оскільки вони звернулись за посвідченням цього договору до нотаріуса, який не мав права на таку нотаріальну дію. Судом апеляційної інстанції було безпідставно поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_11 . У відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року без змін.

Відзив мотивований тим, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідного обсягу повноважень представника щодо вчинення від імені позивач оспорюваного правочину. Сам факт звернення «не до того нотаріуса» не може розглядатися або трактуватися як порушення Закону України «Про нотаріат».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/26114/17, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року відмовлено.

У лютому 2020 року матеріали цивільної справи №№ 761/26114/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з огляду на наступне.

Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 23 листопада 2006 року, позивачем придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .

14 травня 2015 pоку ОСОБА_1 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л. І.

З аналізу тексту довіреності, посвідченої 14 травня 2015 року приватним нотаріусом Шандибою Л. І., вбачається, що ОСОБА_1 наділив свого представника ОСОБА_5 необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, зокрема зазначив: «…уповноважую гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер - НОМЕР_1 , (паспорт НОМЕР_2 , виданий 23.03.2000 р. Старокиївським РУ ГУ МВС України в м.Києві), місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , управляти і розпоряджатися з правом продажу, передачі в іпотеку, обміну на інше житло, здачі в найм (оренду), поділу чи виділу частки належною мені квартирою під номером АДРЕСА_1 , загальною площе 76,40 кв.м.».

11 червня 2015 року ОСОБА_5 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності, уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказував, що договір купівлі-продажу квартири було укладено ОСОБА_5 із перевищенням повноважень, наданих довіреністю.

Вказане перевищення повноважень позивач пов`язує з тим, що його повірений не дотримався наявного у довіреності застереження щодо укладення та підписання від імені довірителя всіх дозволених законом правочинів на умовах даного доручення, в тому числі договору купівлі-продажу квартири, договору міни, дарування, застави, договорів іпотеки, поділу чи виділу частки майна, новоствореного майна, однак з обов`язковим письмовим підтвердженням даних угод довірителем.

Проте в довіреності не передбачено наявності підтвердження саме на момент вчинення та посвідчення правочину.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався, зокрема, на те, що спірний договір, в супереч вимогам частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат», посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О. І. поза межами його нотаріального округу.

У частині четвертій статті 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) передбачено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Тлумачення частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення нотаріусом спірного договору) свідчить, що ця норма вимог до змісту правочину не передбачає і її недодержання само по собі не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Постановляючи 07 травня 2019 року ухвалу про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, вважав поважними причини пропуску такого строку, оскільки копію судового рішення у даній справі не отримано.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що 19 вересня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що на момент подання апеляційної скарги копію судового рішення у даній справі не отримано. З повним текстом заочного рішення представник апелянта ознайомився лише 20 березня 2019 року. Апеляційну скаргу подано до Шевченківського районного суду м. Києва 26 квітня 2019 року.

Аналіз матеріалів цивільної справи свідчить про те, що ОСОБА_3 не була присутньою у судовому засіданні 19 вересня 2018 року, відомостей про отримання нею копії заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року матеріали справи не містять.

Як вбачається з супровідного листа за вих. № 6496/18 - Вих/2/761/2704/2018/С-25/ копія тексту вищезазначеного судового рішення була направлена ОСОБА_3 на адресу: АДРЕСА_3 , в той час як вона з 01 грудня 2017 року знята з реєстраційного обліку за цією адресою і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже колегія суддів вважає необґрунтованим довід касаційної скарги про безпідставність поновлення судом апеляційної інстанції строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржена постанова прийнята без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук