КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Коцюрба О.П., Сержанюк А.С.,

секретар Шебуєв Д.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВКОМУНСЕРВІС» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «КИЇВКОМУНСЕРВІС» про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, компенсації відповідно до п. 7.19 Колективного договору, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, компенсації відповідно до п.7.19 Колективного договору, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивувала тим, що 08.09.2014 року був прийнятий на посаду заступника начальника сектора юридичного забезпечення КП «Київкомунсервіс» на підставі наказу №81-к від 08.09.2014, що підтверджується записом в його трудовій книжці (т.1, а.с.49). В подальшому 20.01.2015 назву посади було змінено на заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення на підставі наказу №141-к від 31.12.2014 (т.1, а.с.50).

08.09.2017 позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням з вимогою дострокового розірвання трудового договору у визначений працівником строк згідно п. 3, ст. 38 КЗпП України в наслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а також положень Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори та угоди», тощо, а також здійснення на нього психологічного тиску (т.1, а.с.68).

Після написання 08.09.2017 заяви про звільнення позивач з 11 по 19 вересня 2017 року перебував на лікарняному, і 20.09.2017 приступив до роботи, як було зазначено у листку непрацездатності.

Наказом № 113-к від 19.09.2017 його було звільнено з займаної посади заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення КП «Київкомунсервіс» з 20.09.2017 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (т.1, а.с. 51).

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати дії КП «Київкомунсервіс» щодо його звільнення та наказ КП «Київкомунсервіс» №113-к від 19.09.2017 про звільнення незаконними, змінити формулювання причин звільнення, зазначене у наказі №113-к від 19.09.2017, з «за ст. 38 КЗпП України» на «за ч. 3, ст.38 КЗпП України», і визнати дату звільнення датою ухвалення рішення у справі, також стягнути з КП «Київкомунсервіс» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 744,50 грн., 119 790,00 грн. в рахунок компенсації матеріальної допомоги згідно п.7.19 Колективного договору за 2017-2018 рік, 48 020,25 грн. вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України, відшкодувати 398 131,20 грн. моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2019 позов задоволено частково. Визнано дії КП «Київкомунсервіс» щодо звільнення ОСОБА_1 та наказ КП «Київкомунсервіс» №113-к від 19.09.2017 про звільнення останнього незаконними. Змінено формулювання причин звільнення позивача, зазначене у наказі КП «Київкомунсервіс» №113-к від 19.09.2017 із «за ст. 38 КЗпП України» на «за ч.3, ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 39 930,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди згідно п.7.19 Колективного договору, 48 020,25 грн. вихідної допомоги, 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 92 950,25 грн. з відрахуванням всіх податків і зборів згідно діючого законодавства, в задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору (т. 2 233, 236-241).

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник відповідача просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, в тому числі положення ч. 3 ст. 38, ч. 3 ст. 40, ч. 1 ст. 233 КЗпП України; не встановлено склад правопорушення (не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), як підставу для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України; не встановлено обставин правопорушення (не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору), як підставу для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України; не вказано жодних належних доказів для застосування вказаної статті закону; не наведено жодної належної аргументації для задоволення вимог позовної заяви ОСОБА_1 від 01.11.2017; необґрунтовано визнано наказ № 113-к від 19.09.2017 незаконним; не застосовано строків звернення з заявою про вирішення трудового спору щодо вимог про звільнення та щодо інших вимог, та зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи (т. 3 а.с. 2-16).

27.02.2020 від позивача надійшов відзив на подану апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідач фактично здійснює переоцінку встановлених обставин та надає їм власне тлумачення щодо застосування норма матеріального та процесуального права, намагається виправдати власні протиправні дії, які не допустимі в демократичному суспільстві, та фактично здійснює переоцінку встановлених обставин (т. 3 а.с. 46-55).

В судовому засіданні представник відповідача - Олійник А.Я. підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_3 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач 08.09.2014 був прийнятий на посаду заступника начальника сектора юридичного забезпечення КП «Київкомунсервіс» на підставі наказу № 81-к від 08.09.2014, що підтверджується записом в його трудовій книжці (т.1, а.с.49). В подальшому 20.01.2015 назву посади було змінено на заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення на підставі наказу №141-к від 31.12.2014 (т.1, а.с.50).

08.09.2017 позивачем було написано заяву про звільнення за власним бажанням з вимогою дострокового розірвання трудового договору у визначений працівником строк згідно п. 3, ст. 38 КЗпП України в наслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а також положень Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори та угоди», тощо, а також здійснення на нього психологічного тиску (т.1, а.с.68).

Після написання 08.09.2017 заяви про звільнення позивач з 11 по 19 вересня 2017 року перебував на лікарняному, і 20 вересня 2017 року повинен приступити до роботи. Саме 20.09.2017 позивач подав відповідачу листок непрацездатності (т. 2 а.с. - 86).

Наказом №113-к від 19.09.2017 позивача було звільнено з займаної посади заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення КП «Київкомунсервіс» з 20.09.2017 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України: підстава заява ОСОБА_1 від 08.09.2017 (т.1, а.с.51).

Задовольняючи пред`явлений позов в частині визнання наказу про звільнення позивача незаконним і зобов`язуючи відповідача змінити формулювання причин звільнення із «звільнений за власним бажанням з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням з займаної посади на підставі ч. 3, ст. 38 КЗпП України», суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 № 6-120цс12, виходив із того, що позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч. 3, ст. 38 КЗпП України, а тому останній не мав права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу цієї статті КЗпП України, крім того, в порушення ч. 4 ст. 40 КЗпП України наказ про звільнення був винесений відповідачем в період тимчасової непрацездатності позивача.

Але погодитися з таким висновком суду в повній мірі не можна.

Як передбачено частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цими Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК).

Посилаючись на встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини, правовий висновок Верховного Суду України на обґрунтування незаконності звільнення позивача, суд першої інстанції зазначив, що представниками сторін і позивачем вони не заперечувалися.

Однак, ці доводи суду першої інстанції щодо позиції відповідача до встановлених судом обставин спростовуються матеріалами справи, і зокрема із заперечень проти позову вбачається, що представник відповідача погоджувався із хронологією подій, які передували звільненню позивача, але заперечував проти змісту заяви про звільнення від 08.09.2017, а саме наведених фактів порушення трудового законодавства з боку відповідача щодо позивача, і протягом усього часу розгляду справи доводив бездоказовість таких стверджень останнього, і відповідно безпідставність пред`явленого позову.

Будь-яких інших доказів на спростування позиції відповідачів щодо незгоди із пред`явленим позовом в цій частині у рішенні суду не наведено.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача не можна вважати обґрунтованим, і таким, що зроблений із порушенням приписів ст. 12 ЦПК України.

При вирішення питання щодо законності звільнення позивача колегія суддів виходила із наступного.

Для звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП факти порушення трудового законодавства, в тому числі і умов колективного договору з боку роботодавця повинні об`єктивно мати місце і про них обидві сторони повинні бути поінформовані або принаймні обізнані, що дозволяє роботодавцю погодитися із наведеними працівником у своїй заяві підставами для звільнення або відхилити їх.

Як видно із заяви позивача про звільнення від 08.09.2017, він просить звільнити його з 20.09.2017 згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із здійсненням тиску на нього як представника трудового колективу, і зазначає, без вказівки на конкретні норми правових актів, на невиконання уповноваженим органом чинного законодавства про працю, умов колективного договору, Законів України «Про оплату правці», «Колективні договори і угоди» (т.1 а.с. 167).

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів можна зробити висновок, що окрім підстави зазначеної у заяві про звільнення (здійснення психологічного тиску), є ще два факти порушення трудового законодавства, які на думку позивача свідчать про не виконання відповідачем трудового законодавства, а саме - п. 7.19 Колективного договору, які стосуються не виплати йому матеріальної допомоги і компенсації моральної шкоди у розмірі п`яти посадових окладів, у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності за ініціативи Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за ст. 212-3 КпАП України, а також притягнення у березні 2016 року до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України (зупинка у забороненому місці), згідно постанови серія ПСЗ № 001127 від 10.03.2016, винесеної інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві, яка була оскаржена і скасована Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2017.

За змістом п. 7.19 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП «Київкомунсервіс» на 2017-2018 рік, який (п. 7.19) набув чинності з 01.01.2016, адміністрація у разі вчинення процесуальних дій правоохоронними органами та/або контролюючими органами, спрямованих на притягнення працівника, в тому числі з керівника підприємства, під час виконання своїх службових обов`язків, до кримінальної, адміністративної та інших форм відповідальності включно з передбаченими процесуальними формами досудових розслідувань і дій, та звільнення працівника від відповідальності за будь-яких умов, крім амністії, надає правову допомогу і захист інтересів працівника (у тому числі щодо соціально-побутових питань працівників - власними силами) або компенсує підтверджені витрати на фахову юридичну допомогу і консультацію включно з наданням адвокатських послуг, а також здійснює компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 посадових окладів працівника.

Щодо обставин притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України, то про цю події він повідомив керівництво КП «Київкомунсервіс» в один день із поданням заяви про звільнення - 08.09.2017 (т.1 а.с. 57).

Тобто, про необхідність виконання відповідачем (працедавцем) п. 7.19 Колективного договору позивачем не заявлялося до моменту подачі заяви про звільнення. Разом із тим, для її розгляду, прийняття рішення і виконання, як правильно заявляє апелянт у своїй скарзі необхідний певний строк, а зі змісту умов Колективного договору не вбачається обов`язку працедавця самостійно відслідковувати події, які трапилися із їхніми працівниками (зокрема шляхом моніторингу судових рішень, які перебувають у вільному доступі у державному реєстрі судових рішень) і автоматично здійснювати компенсацію моральної шкоди в розмірі п`яти посадових окладів. У зв`язку із чим, колегія суддів вважає, що посилання позивача на відсутність належного реагування з боку відповідача на подію притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України, не може свідчити про порушення відповідачем умов Колективного договору, і слугувати підставою для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на час подання відповідної заяви.

Щодо обставин притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ініціативою Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за ст. 212-3 КпАП України, то дійсно 04 серпня і 13 вересня 2017 року він звертався до керівництва відповідача із заявою здійснити виплати йому компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 посадових окладів (т. 2 а.с. 36, 37).

Як вбачається з матеріалів справи до відповідача надійшов лист Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Д.О. Лях № 8.3/7-284809.17/13-14 від 14.03.2017 щодо відкриття провадження за ст. 212-3 КпАП України у справі про забезпечення права на належний розгляд запиту та отримання запитуваної інформації й копії документів за скаргою виконавчого директора міжнародної благодійної організації «Екологія-Право-Людина», відповідно до якого зобов`язано повідомити дані посадової особи, відповідальної за розгляд запитів ЕПЛ від 06 та 29 вересня 2016 року, а також дату призначення на посаду, паспортні дані, довідку кадрової служби (т. 1 а.с. 187).

У відповідь на даний лист відповідачем було надано запитувану інформацію стосовно позивача та його особисті пояснення щодо причин відмови у надані публічної інформації (вих. 6-781 від 30.03.2017), оскільки керівництвом відповідача його було визначено відповідальною особою за надання відповіді на вказані запити міжнародної благодійної організації «Екологія-Право-Людина».

На дату подачі заяви про звільнення протокол про адміністративне правопорушення за ст. 212-3 КпАП України відносно позивача не складено, матеріали про адміністративне правопорушення до суду не направлені.

На підставі чого, колегія суддів погоджується із запереченнями відповідача на позовну заяву, а також аналогічної позиції викладену в апеляційній скарзі, що за змістом п. 7.9 Колективного договору, доказом завдання моральної шкоди, а відповідно і умов колективного договору, слід визнати факт незаконного притягнення працівника до відповідальності, а також протиправність таких дій зі сторони компетентних органів.

В зазначеному пункті Колективного договору використаний термін «компенсація моральної шкоди», з чого випливає висновок про необхідність встановлення реальних фактів завдання такої шкоди, підтвердженням чого може бути незаконне (безпідставне) притягнення до адміністративної чи іншого виду юридичної відповідальності працівників підприємства, які потягли за собою для них моральні чи фізичні страждання, або інші негативні наслідки, і які в свою чергу потребували відповідної компенсації у матеріальному еквіваленті.

Оскільки жодних дій, які б безпосередньо зачіпали права чи інтереси позивача, у зв`язку із розглядом питання про відкриття провадження за ст. 212-3 КпАП України Представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Д.О. Лях не вчинено, само лише направлення відповідачем особистої інформації відносно позивача на запит Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не може бути доказом завдання позивачу моральної шкоди, а відмова у її виплаті (компенсації) мати наслідком не виконання відповідачем умов Колективного договору.

Крім того, підлягає додатковому з`ясуванню питання про те, чи є позивач суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 212-3 КпАП України.

Стосовно вчинення психологічного тиску на позивача як представника трудового колективу з боку радника директора Романенко Н.Р., то ці обставини заперечувалися представниками відповідача, і об`єктивно не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду в суді першої інстанції, і не були відображенні в рішенні суду.

Таким чином, перевіривши доводи сторін на підтвердження своїх вимог і заперечень проти позову, які зібрані судом першої інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактів порушення відповідачем трудового законодавства або умов Колективного договору відносно позивача не встановлено.

Керуючись правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 № 13-120цс12 про те, що розірвання трудового договору і правові підстави його розірвання залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 2 ст. 38) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність формальних ознак для визнання дій відповідача і наказу про звільнення позивач незаконними

Разом із тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК) .

Захищаючи права особи, суд повинен обрати такий спосіб, який є адекватним змісту порушеного права та найбільш ефективним для його захисту чи поновленню.

В даному випадку, констатуючи формальні ознаки порушення, допущеного відповідачем при звільнені позивача, наслідком скасування за рішенням суду наказу про звільнення буде фактичне поновлення позивача на посаді, яку він обіймав, і відповідно поновлення трудових правовідносин між сторонами, всупереч тому, що позивач просив не поновлювати його на посаді, а лише змінити формулювання причини звільнення і дату, а про небажання працювати у відповідача прямо заявляв у своєму позові (т.1 а.с. - 20).

Розв`язання справи у такий спосіб на думку колегії суддів, буде мати наслідком порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права, оскільки не призведе до вирішення спору по суті, і відповідно судом не буде виконане завдання, яке покладається на нього законом при здійсненні цивільного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки фактів порушення трудового законодавства з боку відповідача, які б могли стати причиною для звільнення позивача саме з цих підстав, тобто за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в ході розгляду справи не встановлено, а волевиявлення позивача спрямовано на припинення трудових відносин із відповідачем, і яке залишається незмінним протягом усього часу судового розгляду, позовні вимоги про визнання незаконним дій відповідача щодо звільнення позивача згідно Наказу № 113-к від 19.09.2017, а також зміни формулювання причин звільнення слід визнати необґрунтованими і відмовити у їх задоволенні.

Є також помилковим висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем приписів п. 4 ст. 40 КЗпП України, яка забороняє звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці, оскільки зазначена заборона, стосується звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП). В даному випадку розірвання трудового договору відбулося з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Як передбачено ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога, зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним дій відповідача щодо звільнення позивача згідно Наказу № 113-к від 19.09.2017, а також зміни формулювання причин звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення 48 020,25 грн. вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України не підлягають задоволенню, із скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди згідно п. 7.19 Колективного договору в сумі 39 930,00 грн., у зв`язку із недоведеністю під час судового розгляду фактів порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, а також вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., в силу ст. 237-1 КЗпП України, оскільки посилання позивача на факти неправомірних дій відповідача щодо протиправного формулювання його звільнення з роботи, неповної сплати належних при звільненні сум, внаслідок чого він втратив нормальні життєві зв`язки, і що відображене у рішенні суду, не може мати правового значення, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення в частині формулювання причини звільнення і дати.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем умов Колективного договору та норм КЗпП України, а тому керуючись п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу КП ВО Київради (КМДА) «КИЇВКОМУНСЕРВІС» слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

В зв`язку з задоволенням апеляційної скарги КП ВО Київради (КМДА) «КИЇВКОМУНСЕРВІС», у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то судовий збір сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВКОМУНСЕРВІС» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове такого змісту у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «КИЇВКОМУНСЕРВІС» про визнання дій та наказу про звільнення незаконними, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при звільненні, компенсації відповідно до п. 7.19 Колективного договору, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Комунального підприємства «КИЇВКОМУНСЕРВІС» () судові витрати у вигляді судового збору у сумі 11 681 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят одна),25 грн., сплаченого ними 16 січня 2020 року на розрахунковий рахунок № UA0026010, отримувач платежу УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н/22030101, ідентифікаційний код отримувача 38050812, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код установи банку 899998, згідно платіжного доручення № 10024, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст складено 06 липня 2020 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді О.П. Коцюрба

А.С. Сержанюк