Справа № 648/2516/18
Провадження № 2/648/18/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року Білозерський районний суду Херсонської області

в складі: головуючого судді Сокирко Л.М.,

секретаря судових засідань Онофрійчук Л.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Петряєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Білозерка Херсонської області в залі судових засідань № 4 Білозерського районного суду Херсонської області в смт. Блозерка Херсонської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

Позивач 31 серпня 2018 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, мотивуючи позов тим, що відповідно до постанови Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року за ним визнано право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Його право власності на цей будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27 червня 2014 року за реєстраційним номером 3.

В належному йому житловому будинку проживає відповідачка ОСОБА_2 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року по 20 вересня 2016 року , а також відповідач ОСОБА_3 (онук ОСОБА_2 ).

У зв`язку з проживанням відповідачів у належному йому житловому будинку, він не може користуватися ним.

Відповідачі не є членами його сім`ї, тобто між ними фактично склалися відносини договору найму житлового приміщення на невизначений строк, а тому вони підлягають виселенню на підставі частини 3 статті 168 ЖК України, відповідно до якої, договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

29 травня 2018 року ним на ім`я відповідачів були направлені попередження про виселення, які вони отримали 31 травня 2018 року, що підтверджується поштовими квитанціями та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Однак, відповідачі до дня звернення із заявою до суду в добровільному порядку не виселилися та не бажають це робити, а тому він змушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом свого права щодо володіння, користування та розпорядження приватною власністю.

Просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Ухвалою судді від 6 вересня 2018 року позов прийнято до розгляду та призначено справу в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до ухвали суду від 1 листопада 2018 року провадження було зупинено до розгляду Верховним Судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Білозерського нотаріального округу в Херсонській області Гребенюк Таїсія Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року провадження у справі відновлено.

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

В ході судового засідання позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідачі грубо порушують його права, як власника житла, він позбавлений можливості проживання у житловому будинку, так як відповідачі побили та вигнали його із будинку, змінили замки на вхідних дверях, не допускають його до помешкання, у зв`язку з чим він неодноразово був змушений звертатися до органів поліції, так як відповідачка ОСОБА_2 влаштовує постійні сварки, провокує його. На теперішній час він одружений з іншою жінкою, з відповідачами спільне господарстве не веде, спільним побутом не пов`язаний, є пенсіонером, знімає житло для проживання та позбавлений права проживання зі своєю сім`єю в належному тільки йому будинку, іншого житла, окрім житлового будинку АДРЕСА_1 немає. хоча дійсно він є власником квартиру, яку отримав у спадок, яка розташована у місті Донецьку, яке на сьогодні є окупованою територією. Просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що виселятися з будинку не буде, так як іншого житла не має, є пенсіонеркою. Так як з ОСОБА_1 перебуває у неприязнених стосунках, та в будинку тільки дві кімнати, які вона займає з онуком, то змінила замки та вхідних дверях. З будь-якими пропозиціями щодо порядку користування спірним житлом до позивача вона не зверталася.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Петряєв В.В., у задоволенні позову просив відмовити, так як позивачем обрано невірний спосіб захисту, він не довів, що спірне житло, є його єдиним житлом, договір найму між сторонами не укладався, відповідачка вселилася у зазначений будинок на законних підставах. Виселення відповідачки буде суперечити Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцький і Кривіцька проти України".

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, так як у будинку позивача проживає зі своєю бабусею ОСОБА_2 та іншого житла не має, домовлятися із ОСОБА_1 щодо проживання у його будинку не бажає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із судових рішень, зокрема рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2017 року, постанови Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року та постанови Верховного суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Білозерського нотаріального округу в Херсонській області Гребенюк Таїсія Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання майна особистою приватною власністю, судами було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року по 20 вересня 2016 року та перебуваючи у шлюбі позивач за кошти, які належали йому особисто придбав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року у вище зазначеній справі було визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 грудня 2019 року, постанова Апеляційного суду Херсонської області від 18 квітня 2018 року залишена без змін.

Право приватної власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27 червня 2014 року за реєстраційним номером 3.

Після розірвання шлюбу з відповідачкою та визнанням за позивачем права особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , останній 26 травня 2018 року звернувся до відповідачів з попередженням про виселення, зазначивши, що житловий будинок необхідний йому для проживання, так як позивачі не є членами його сім`ї, то просив у добровільному порядку виселитися з належного йому житлового будинку.

Зазначене попередження відповідачі отримали 31 травня 2018 року, що підтверджується поштовими квитанціями та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Після строку визначеного частиною 3 статті 168 ЖК України (три місяці) позивач звернувся до суду із цим позовом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно вимог статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності закріплені в статях 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Зазначене також підтверджується вимогами статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду України № 6-60цс12 від 11 липня 2012 року сформульована правова позиція, згідно якої «У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1, 2 статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

Із матеріалів справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та її рідний онук ОСОБА_3 вселилися до житлового будинку АДРЕСА_1 , як члени сім`ї позивача ОСОБА_1 , так як позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Сторони у справі зареєстровані за вище зазначеною адресою.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу (серія НОМЕР_1 ), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 20 вересня 2016 року та з того часу, як вбачається із пояснень сторін, вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, їх спільне майно, яке вони придбали у шлюбі було розділено, що підтверджується вище зазначеними судовими рішеннями.

Після розірвання шлюбу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишилися проживати у будинку позивача, при цьому проживають в будинку постійно, сплачують комунальні послуги, що свідчить, що між сторонами існують відносини щодо найму жилого приміщення на невизначений строк.

Відповідно до частини 3 статті 168 ЦК України, договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Позивач своїм листом до відповідачів від 26 травня 2018 року зазначив, що житловий будинок необхідний йому для проживання.

Однак відповідачка ОСОБА_2 створює перешкоди позивачу у користуванні належним йому на праві особистої власності житловим будинком, при цьому, як пояснила сама у судовому засіданні, змінила замки на вхідних дверях будинку та не допускає позивача до нього. У добровільному порядку домовитися з позивачем про подальше проживання її та відповідача ОСОБА_3 не бажає.

Така поведінка відповідачів свідчить про те, що вони грубо порушуть конституційне право позивача на житло, передбачене статтею 47 Конституції України, відповідно до якої, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В судовому засіданні були досліджені матеріали по зверненнях громадянина ОСОБА_1 до Білозерського ВП ХВП в Херсонській області щодо вчинення ОСОБА_2 неправомірних дій стосовно володіння, користуванння та розпорядження його власністю, зокрема житловим будинком АДРЕСА_1 .

Так, згідно висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 27 серпня 2018 року у журналі ЄО за номерами 6321, 6323 від 20 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 27 серпня 2018 року звернувся до органів поліції із повідомленням, що колишня дружина ОСОБА_2 не впускає його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 20 вересня 2018 року у журналі ЄО за номерами 7002, 7004 від 28 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 20 вересня 2018 року звернувся до органів поліції із повідомленням, що колишня дружина ОСОБА_2 не впускає його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 3 листопада 2018 року у журналі ЄО за номерами 8159, 8166 від 18 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 27 серпня 2018 року звернувся до органів поліції із повідомленням про конфлікт з ОСОБА_2 за будинок, та остання не впускає його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зазначених матеріалах наявні пояснення сторін, із яких вбачається що між ними тривалий час відбуваються конфлікти з тієї причини, що відповідачка не допускає позивача до належного йому житлового будинку.

Конфлікти між сторонами мали місце і під час розгляду судом цієї справи, що підтверджується висновком за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 28 травня 2020 року у журналі ЄО за номерами 4171, 4172 від 5 червня 2020 року та матеріали зареєстровані 28 травня 2020 року у журналі ЄО за номерами 4176, 4178, 4180 від 28 травня 2020 року за повідомленням ОСОБА_1 про те, що друзі ОСОБА_3 не впускають його до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .

Про систематичі конфлікти між сторонами зазначено і у вироку ухваленому Білозерським районним судом Херсонської області 13 вересня 2018 року щодо ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_5 .

Недопуск позивача до власного помешканння, систематичні конфлікти свідчать про те, що відповідачі порушують право особистої приватної власності позивача як на майно, так і на житло, мирно користуватися житловим будинком позивача та укладати з ним на законних підставах договір найму не бажають, а тому враховуючи, що житлова площа будинку позивача згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності складає тільки 22,3 кв.м, (відповідно до положень статті 47 ЖК України та пункту 53 Правил житлове приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра житлової площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті), то на цій площі проживання віповідачки ОСОБА_2 з її онуком ОСОБА_3 (який є повнолітнім та іншої статі з відповідачкою ОСОБА_2 ) а також позивача ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_5 буде неможливим та порушуватиме право позивача на особисте життя, передбачене статтею 32 Конституції України (відповідно до якої ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків передбачених Контитуцією) пов`язане з його поведінкою у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності. Сімейне життя, як і особисте, також не повинне піддаватися безпідставному втручанню з боку будь-кого (в тому числі і другого подружжя або інших членів сім`ї).

Також суд зауважує на ту обставину, що відповідачі на протягом серпня 2018 року (дата звернення позивача до суду із позовною заявою) - червня 2020 року (дата ухвалення судового рішення) майже два роки не вчинили жодних дій щодо врегулювання спору мирним шляхом, або ж орендувати собі інше житло.

Як вбачається з позовної заяви позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася як на положення статті 391 ЦК України про право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, так і на положення частини 3 статті 168 ЖК України, якою передбачено, що договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. При цьому, позивач вказував, що відповідачі не є членами його сім`ї, а їх проживання і реєстрація в належному йому житловому будинку створює для нього перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні його власністю.

В абзаці 4 пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору керується положеннями норм, які регулюють захист права приватної власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а відповідач ОСОБА_3 онуком колишньої дружини, спільним побутом із позивачем вони не пов`язані, іншого житла позивач не має, постійно з 2008 року проживає на території Білозерського району Херсонської області, відповідачі грубо порушують його право власності шляхом не допуску його до цієї власності (домоволодіння в цілому) право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Петряєв В.В. просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що виселення відповідачки із житлового будинку буде порушувати її права та інтереси, як користувача житлового приміщення, та суперечитеме практиці Європейського суду з прав людини у аналогічних спорах та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод ( 1950 року) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суду з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Проніна проти України»,від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Ухвалюючи рішення, суд не враховує вимоги статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до свого приватного та сімейного життя, а також - до житла, яке (право) охоплює як право займати житло, так і право не бути виселеним чи позбавленим житла та практики Європейського Суду з прав людини в справі "Кривіцький і Кривіцька проти України", так як частина 2 статті 8 Конвенції регулює питання втручання органів державної влади у здійснення цього права, що не підтверджується наявними в справі обставинами, а не конкретних фізичних осіб, якими є позивач і відповідачі у даній справі, та які самі вирішували наявність у них передбачених законом підстав для проживання чи не проживання в тому чи іншому житловому приміщенні; обставини у справі "Кривіцький та Кривіцька" проти України суттєво відрізняються від обставин, встановлених судом у цій справі (зокрема, у першому випадку мало місце втручання органу державної влади в особі державної податкової інспекції, яка з метою захисту права власності звернулася до суду з позовом про виселення Кривіцьких з домоволодіння, яке вони займали, в той час як у цій справі спір існує між фізичними особами; у першому випадку органи державної влади вимагали звільнення квартири заявниками з метою отримання доходу, а в цій справі - позивач бажає звільнення належного йому на праві особистої приватної власності житлового будинку відповідачами, з підстав необхідності йому такого для власного проживання зі своєю сім`єю.

На думку суду, не може вважатися дотриманням принципу пропорційності, що забезпечує розумний баланс між інтересами сторін у справі надання відповідачам права на проживання у житловому будинку позивача, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок позбавлення судом позивача прав власника житлового будинку, оскільки у цьому випадку матиме місце порушення вимог статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає захист права власності.

Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 7-13, 81, 141, 247, 263, 265, 273, 293, 315, 354, 355 ЦПК України, статтями 32, 41 Конституції України, статтями 16, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 150, 168 ЖК України,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 352 грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 352 грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду учасниками процесу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Сокирко Л.М.