Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 759/1900/18

провадження № 61-1330св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у складі суддів: Журби С. О., Кулішенка Ю. М., Приходька К. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, в якому просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/10 частину земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером :75:397:0008 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та визнати право власності на 1/10 частину земельної ділянки за ним; стягнути із нього на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/10 частину земельної ділянки у розмірі 176 206 грн 70 коп.; припинити право спільної часткової власності на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та визнати право власності на 1/10 будинку з відповідними будівлями і спорудами за ним; стягнути із нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/10 частину вказаного житлового будинку у розмірі 10 552 грн 70 коп.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року закрито провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що апеляційний суд м. Києва 10 червня 2018 ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частин земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим №:75:397:008 за адресою: АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у частині дарування 9/10 частини земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим №:75:397:008, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишено без змін, зазначивши, що апеляційний суд, відмовляючи з задоволені позову ОСОБА_1 у частині його вимог про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/10 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та права власності ОСОБА_2 на 1/10 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_1 права власності на ці частки нерухомості зі сплатою на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 грошової компенсації, виходив із того, що вимога про припинення права власнсоті за малозначністю часток необґрунтована у зв`язку з недоведеністю ознак для припинення права особи на частку у спільному майні, а також у зв`язку з невнесенням на депозит суду грошової кромпенсації вартості цих часток. Враховуючи те, що рішення апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2018 року набрало законної сили, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 рокуухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд погоджується з позицією суду першої інстанції з приводу наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки позивачем пред`явлено ті ж позовні вимоги до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та з тих же правових підстав, що й були предметом розгляду у справі № 759/18694/13-ц, в рамках якої було ухвалене рішення, яке набуло законної сили. Доводи апеляційної скарги щодо відмінності вказаних справ були ретельно досліджені судом та визнані такими, що не відповідають дійсним обставинам. За таких умов підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати судові рішення та передати справу до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він усунув обставини, які зумовили відмову у позові у попередній справі, зокрема: вніс на депозит суду суму грошової компенсації вартості часток інших співвласників. Відповідачі спірним майном не користуються та витрати щодо його утримання не несуть, їх частки у справі власності є незначними та не можуть бути виділені в натурі. З моменту реєстрації ним права власності на майно та внесення коштів на депозит суду у нього виникли нові підстави позову, відмінні від попередньої справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Встановлено, що у листопаді 2013 року ОСОБА_6 звертався до суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив у тому числі припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/10 частку спірної земельної ділянки та визнати за ним право власності на цю частку земельної ділянки зі сплатою компенсації її вартості на користь ОСОБА_3 ; припинити право спільної часткової власності на 1/10 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та визнати право власності на цю 1/10 частку будинку за ним зі сплатою на користь ОСОБА_2 грошової компенсації її вартості. У цій частині позов обґрунтовував тим, що відповідачі вчинили протиправні дії для заволодіння його майном, ніколи не користувались ним та не несуть витрат на його обслуговування і утримання, мають у власності інше житло, тому право власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на 1/10 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 та 1/10 частку житлового будинку з господарськими спорудами на ній підлягає припиненню відповідно до статті 365 ЦК України зі сплатою на їх користь грошової компенсації вартості цих часток.

Апеляційний суд м. Києва 10 червня 2018 року у справі № 759/18694/13-ц ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частин земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим №:75:397:008 за адресою: АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 19 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у частині дарування 9/10 частини земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим №:75:397:008, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року рішення апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Відмову у позові про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину земельної ділянки та права власності ОСОБА_2 на 1/10 частину житлового будинку, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , суд мотивував тим, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Жодна з цих підстав не була доведена, а посилання позивача на відсутність здійснення користування цим майном його власниками не є підставою для припинення їх права власності. Крім того, частиною другою статті 365 ЦК України встановлений обов`язок позивача попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні. Проте в матеріалах справи відсутні дані про внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми компенсації вартості 1/10 частки будинку та 1/10 частки земельної ділянки право власності, на які він просив припинити. Як вказував Європейський Суд з прав людини, вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (рішення від 21 грудня 2010 року у справі № 35041/05). Отже, невиконання позивачем цієї умови є безумовною підставою для відмови у задоволенні заявлених ним вимог.

Повторно звернувшись із аналогічними позовними вимоги у цій справі, позивач обґрунтовував підстави позову тим, що відповідачі не користуються спірним майном, не несуть витрати щодо його утримання, житловий будинок є неподільним, а частки відповідачів у праві власності на нього - незначними, припинення права власності не завдасть шкоди інтересам відповідачів. Крім того, позивач вніс на депозит суду суми компенсації вартості 1/10 частки будинку та 1/10 частки земельної ділянки.

Закриваючи провадження у цій справі, суд не звернув уваги на відмінність складових позову та зміну його підстав, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про тотожність позовів та існування судового рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Наведені в касаційній скарзі доводи про відмінність у цьому спорі підстав позову знайшли своє підтвердження, що свідчить про наявність підстав для надання їм нової правової оцінки судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувані судові рішення - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У такому випадку розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик