Постанова

Іменем України

18 червня 2020 року

м. Київ

справа № 295/13539/15-ц

провадження № 61-42487св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Друга Житомирська державна нотаріальна контора,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року у складі судді Гумен Н. В. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 25 квітня 2001 року, складений на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що 21 березня 1997 року він та ОСОБА_4 склали заповіти, яким заповіли один одному по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого він 26 жовтня 2009 року звернувся до Другої Житомирської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та дізнався, що 25 квітня 2009 року ОСОБА_4 склав новий заповіт, яким заповів належну йому частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вищевказаний заповіт є недійсним, оскільки ОСОБА_4 не вчиняв вказаного правочину та на час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій, не міг ними керувати та таку дію вчинив під впливом відповідачів.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем тієї обставини, що ОСОБА_4 при складанні заповіту від 25 квітня 2001 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та що заповіт вчинений всупереч волі заповідача. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку відповідачів дій, спрямованих на примушення заповідача до укладення заповіту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали заповідача укласти цей заповіт. Оспорений заповіт відповідає вимогам ЦК Української РСР щодо його форми.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2018 року та вирішити справу по суті.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неналежно оцінив надані ним докази, не витребував з нотаріальної контори оригінал оспорюваного заповіту з самого початку розгляду справи.

Суди не встановили джерело походження доказів у справі та упереджено прийняли сторону відповідачів у справі.

Апеляційний суд не забезпечив належні умови для ознайомлення з оскарженим заповітом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Богунського районного суду м. Житомира.

20 травня 2019 року справа № 295/13539/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 21березня 1997 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1

25 квітня 2001 року ОСОБА_4 склав інший заповіт, яким заповів належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що 05 травня 2009 року в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 1104.

Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також брат померлого - ОСОБА_1

У 2012 році ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 10 жовтня 2013 року у справі № 2-1640/2012, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_4 , раніше проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , по допомогу до лікаря-психіатра не звертався.

В ході розгляду справи судом призначалися посмертна судова психолого-психіатрична експертиза, а також судово-почеркознавча експертиза.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 березня 2011 року №12003/10-11, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, на примірнику заповіту від 25 квітня 2001 року, що зберігається у справах нотаріуса, підпис у графі «Підпис» виконано ОСОБА_4 , запис « ОСОБА_5 » також виконано ОСОБА_4 .

Як вбачається з акту посмертної комісійної комплексної судової психолого- психіатричної експертизи №29-2013 від 19 лютого 2013 року надати висновок про психічний стан ОСОБА_4 на період підписання заповіту ( 25 квітня 2001 року) та чи міг він в цей період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим. Також у висновку зазначено, що ОСОБА_4 18 березня 2001 року переніс гостре порушення мозкового кровообігу по типу геморагічного інсульту з лівостороннім геміпарезом на фоні церебрального атеросклерозу і артеріальної гіпертензії. 13 квітня 2001 року був виписаний додому у задовільному стані під нагляд та лікування у невропатолога за місцем проживання. У медичній карті стаціонарного хворого № 3033 відсутні будь-які відомості щодо змін у його психічному стані, з психіатром у цей період не консультувався. Оцінити психічний стан підекспертного після виписки зі стаціонару не вбачається за можливе у зв'язку з відсутністюмедичної документації за цей період.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2014 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 10 жовтня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсними. Зроблений у судових рішеннях висновок ґрунтується на поданих сторонами доказах, відповідає фактичним обставинам справи, порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено..

Однак згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оспоюваний заповіт складений 25 квітня 2001 року, тобто в період дії ЦК Української РСР. Враховуючи наведене, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України, який спірні правовідносини, які виникли у 2001 році, не регулює, що є підставою для скасування судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року (чинного на момент ухвалення судом першої інстанції рішення) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує заповіт, датований 25 квітня 2001 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно зі статтею 55 ЦК Української РСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі-відшкодувати його вартість.

Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Відповідно до статті 541 ЦК Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 544 ЦК Української РСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Суд першої інстанції при розгляді справи по суті оглянув оригінал спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , оригінал оспорюваного заповіту від 25 квітня 2001 року та реєстр № 2 для реєстрації нотаріальних дій Другої Житомирської державної нотаріальної контори за 2001 рік, та встановив, що за формою та змістом оспорюваний заповіт відповідає положенням ЦК Української РСР, оформлений у письмовій формі, підписаний заповідачем, нотаріально посвідчений.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України).

Відповідно до статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. (стаття 60 ЦПК України)

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що під час ухвалення 17 вересня 2013 року Богунським районним судом м. Житомира рішення у справі № 2-1640/2012 за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, ним не були враховані всі медичні документи ОСОБА_4 , які можуть підтвердити стан його здоров`я на час складення спірного заповіту, тому він має намір подати суду всі необхідні докази та заявитиклопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Однак ОСОБА_1 із зазначеним клопотанням до суду не звертався.

Встановивши, що форма спірного заповіту відповідає вимогам діючого на час його укладення законодавства, заповіт посвідчений уповноваженою особою, позивач не довів, що ОСОБА_4 при складанні заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, з урахуванням встановлених судами при розгляді справи №2-1640/2012 обставин, суди дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук