Ухвала

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 752/25416/19

провадження № 61-9273ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олексія Олександровича, на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном, та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2019 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру підтверджується інформацією (витягом) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 грудня 2019 року. Після придбання квартири їй стало відомо, що в ній зареєстровані сторонні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Будь-яких усних чи письмових домовленостей між нею та відповідачами щодо їх проживання у квартирі не було, останні не є членами її сім`ї.

Вказувала, що її звернення до відповідачів про добровільне звернення до компетентних органів щодо зміни місця реєстрації, останніми проігноровані. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишаються зареєстрованими в її квартирі за відсутності будь-яких погоджень з її боку щодо користування нею.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Ільницьким О. О. , на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року повернуто особі, яка її подала. Роз`яснено апелянту право на звернення до місцевого суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач, подавши апеляційну скаргу на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року, не дотримався встановленого статтями 284-288 ЦПК України порядку перегляду заочного рішення судом, який його ухвалив, а тому апеляційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 18 червня 2020 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Ільницький О. О., просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно із частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У частині першій статті 282 ЦПК України визначено, що за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Частинами другою та третьою статті 288 ЦПК України передбачено, що позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Тлумачення статей 284, 287, 288 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц (провадження № 61-7677св18), від 12 червня 2019 року у справі № 308/8618/17 (провадження № 61-23208св18).

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення та процесуальних документів на підтвердження залишення такої заяви без задоволення, або ухвалення повторного заочного рішення у справі, отже відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником Ільницьким О. О. , на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою, з урахуванням цього суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олексія Олександровича, на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко