ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/319/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Восьма київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гогіна Ірина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Восьма київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гогіна Ірина Володимирівна, в якій просила суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гогіною І.В. за реєстром № 69 від 24.01.2006 року.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , 1943 р.н., яка була матір"ю позивача ОСОБА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, до числа якої входить частка у квартирі АДРЕСА_1 . Після відкриття спадкової справи позивачеві стало відомо про наявність заповіту, яким померла заповіла свою частку у квартирі відповідачу ОСОБА_2 . На момент складання заповіту ОСОБА_4 часто хворіла, стан її здоров"я був нестабільний, вона постійно приймала ліки та знаходилася під їх впливом.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2018 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

03.01.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Померла ОСОБА_4 була матір"ю як позивача, так і відповідача. Матері, позивачу, відповдідачу та дочці позивача в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 . 24.01.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу посвідчено заповіт ОСОБА_4, за яким вона заповіла все належне їй майно відповідачу. ОСОБА_4 була інвалідом ІІ групи від загального захворювання - ішемічної хвороби серця, що підтверджується наданими до суду позивачем медичними документами, гострого порушення головного мозку у неї не було, а відтак твердження позивача, що мати не розуміла дійсного значення своїх дій та не могла керувати ними належним чином та в повному обсязі, не підтверджується жодним доказом. У позивача з матір"ю були складні відносини, на що вона неодноразово скаржилася відповідачеві, навіть хотіла поділити квартиру та роз"їхатися з позивачем для чого зверталася до суду. Її волевиявлення щодо складання заповіту було обдуманим та відповідало її волі, тому з урахуванням зазначеного просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

06.02.2019 року представником Головного територіального управління юстиції у м. Києві до суду подано письмові пояснення, в яких просив розглянути справу у його відсутність та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи.

Ухвалою суду від 17.07.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 19.08.2019 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, пояснила, що померла мати не підписувала заповіт.

Відповідач та її представник у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, вказували про те, що відносини матері з позивачем не склалися, тому вона вирішила заповісти своє майно лише відповідачеві. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Гогіна І.В. в судове засідання не прибули, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи у її відсутність, а також вказала про те, що ОСОБА_4 , яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, а саме складання заповіту, на момент його посвідчення була дієздатною та підстав для відмови у вчиненні такої дії у нотаріуса не було.

Представник Восьмої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється дочкою ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а. с. 21 том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, ОСОБА_4 належала частина квартири АДРЕСА_1 (а. с. 6 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 5 том 1).

Після її смерті Восьмою Київської державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 78/2018 (а. с. 56 - 88 том 1).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 24.01.2006 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім"я ОСОБА_2 , якій заповіла 1/4 частину квартири за АДРЕСА_1 та земелну ділянку, 0,060 га, яка розташована на території садового товариства " Шляховик" Бориспільського району Київської області. Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гогіною І.В. У встановлений законодавством строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися її дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. 70 том 1).

Позивач на підставі ст..225 ЦК України просить визнати заповіт недійсним, оскільки вважає, що під час його складання ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред`являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст..80 ЦПК України, достатніми є докази, які усвоїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на час складання заповіту.

Навпаки, у матеріалах справи міститься достатньо доказів на спростування вказаного твердження позивача.

Так, відповідно до листа № 1370 від 11.09.2018 року з Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Дарницького району м. Києва ОСОБА_4 була інвалідом ІІ групи загального захворювання, знаходилась під постійним спостереженням дільничного лікаря-терапевта з 2000 року. Перебувала на диспансерному лікуванні в різних стаціонарах м. Києва. Постійно отримувала абмулаторне лікування, обстежувалася в заклада. У вказаному листі також зазначено, що під час нагляду лікарем, пацієнтка ОСОБА_4 вела себе адекватно згідно стану свого здоров`я (а. с. 22 том 1).

Наявність у померлої ОСОБА_4 інвалідності також підтверджується довідкою № 016394 до акту огляду МСЕК, згідно з якою ОСОБА_4 була визнана інвалідом II групи з 28.09.05р., безстроково, через загальне захворювання, дата огляду - 05.10.05р. (а. с. 115 том 1).

Також з відповіді з Національного наукового центру «Інституту кардіології ім. академіка М.Д. Стражески» вбачається, що ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні аритмій серця з 22.12.2005 по 04.01.2006 року. Проте, з огляду на форс-мажорні обставини, а саме аварійне затоплення приміщення архіву, документація ОСОБА_4 , була знищена. Тому надати належним чином завірені копії не є можливим (а. с. 215 том 1).

З довідки № 061/203/06-2226 від 13.12.2019 року з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 вбачається, що ОСОБА_4 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала, медична документація відсутня (а. с. 24 том2).

Із наданих до суду копій медичної документації вбачається, що під час перебування у лікарнях ОСОБА_4 надавала скарги відповідні своєму соматичному стану, розповідала про перебіг захворювання, її розумовий розвиток визначено як нормальний.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 203 від 03.04.2020 року на момент посвідчення заповіту 24.01.2006 року ОСОБА_4 не виявляла ознак будь-якого психічного розладу та за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а. с. 32 - 35 том 2).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_4 була цілком адекватною людиною, жодних ознак психічного розладу не виявляла і залежністю від алкоголю не страждала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив суду про те, що у померлої був складний характери, у родині виникали постійно сварки, завжди, коли він зустрічав ОСОБА_4 вона запитувала його хто він такий.

Оцінюючи покази свідків, суд вважає, що вони жодним чином не підтверджують обставин, викладених у позовній заяві.

Також зі змісту заповіту від 24.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 власноручно написала: « Заповіт мною особисто вголос прочитано», під чим поставила свій підпис.

Доводи позивача про те, що заповіт був підписаний не померлою ОСОБА_4 , а відповідачем суд не приймає до уваги, оскільки при зверненні до суду позивач як на підставу недійсності правочину посилалася саме на те, що померла не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись ч. 6 ст. 259 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя М.О. Заставенко

Повний текст рішення виготовлено 01.07.2020 року