Справа № 462/4871/19 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3833/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Сеньків Х.І.

з участю: прокурора Панькевича Р.В.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Львівської області на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Львівської місцевої прокуратури № 3 про скасування заборони на нерухому майно.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в 1999 році Франківським РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області відносно її сина, ОСОБА_3 , була порушена кримінальна справа № 184-0444 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України в редакції 1960 року, в процесі розслідування якої слідчими накладено заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй та її ОСОБА_3 . Стверджує, що 18, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим кримінальне провадження закрито, однак не винесено постанову про скасування арешту майна, чим позбавлено її можливості прийняти спадщину після смерті сина. З наведених підстав, просила скасувати заборону на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , накладену в процесі розслідування кримінальної справи № 184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області та зареєстровану за реєстраційним № 6260104 від 19.12.2007 року Першою Львівськоюю державною нотаріальною конторою.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2019 року позов задоволено.

Скасовано заборону на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , накладену в процесі розслідування кримінальної справи № 184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області та зареєстровану за реєстраційним № 6260104 від 19.12.2007 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою.

Рішення суду оскаржила Прокуратура Львівської області, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що розгляд даної справи не може відбуватися за правилами позовного провадження, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права, як власника не вбачається спору в розумінні цивільних правовідносин, оскільки ніхто не оспорює право власності ОСОБА_1 на арештовану квартиру, а питання про скасування арешту підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панькевича Р.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборони на нерухоме майно обмежує її право власності і таке підлягає захисту та відновленню, оскільки із закриттям кримінальної справи наявність заборони на нерухоме майно стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали у зв`язку із закриттям кримінальної справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № 06313-3 від 02 серпня 1996 року.

14 вересня 1999 року у Франківському РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області відносно ОСОБА_3 порушено кримінально справу № №184-0444, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (в редакції 1960 року), внесену до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002951 від 09 жовтня 2013 року.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 160484140 від 21 березня 2019 року вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено заборону на нерухома майно, яка зареєстрована Першою Львівською державною нотаріальною конторою 19 грудня 2007 року за № 6260104, в процесі розслідування кримінальної справи №184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області.

Оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 20 листопада 2017 року, виданим відділом РАЦС Радянського району міського округу Самара управління РАЦС Самарської області Російської Федерації, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № за № 0002951 від 09 жовтня 2013 року закрито, що підтверджується постановою Львівської місцевої прокуратури № 3 від 29 травня 2018 року про закриття кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що із припиненням кримінальної справи заборона на нерухоме майно стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, у зв`язку з чим заборона на нерухоме майно перетворюється із заходу забезпечення кримінального провадження на неправомірне обмеження права володіння, користування та розпорядження особи належним їй майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд даної справи не може відбуватися за правилами позовного провадження у цивільному судочинстві, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії у кримінальному провадженні, та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права як власника, відсутній цивільний спір, а відтак, на думку прокуратури Львівської області, порядок скасування заборони на нерухоме майно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства, не заслуговують на увагу з наступних мотивів.

Відповідно до статті 126 КПК України в редакції 1960 року, чинного на час накладення слідчим заборони на нерухоме майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України в редакції 1960 року.

Положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

З матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № за № 0002951 від 09 жовтня 2013 року закрито постановою Львівської місцевої прокуратури № 3 від 29 травня 2018 року, однак прокурором одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження не прийнято рішення про зняття заборони на нерухоме майно всупереч вимогам ст. 214 КПК України в редакції 1960 року.

Тобто, орган досудового слідства при винесенні постанови про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 зобов`язаний був зняти заборону на нерухоме майно, однак цього обов`язку не виконав і заборона залишилася чинною.

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України в редакції 1960 року, не встановлював.

Згідно зі статтею 174 чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Однак слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства КПК України не передбачає.

КПК України в редакції 1960 року, так як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею вчинення процесуальних дії у припиненій кримінальній справі.

Пред`явлений ОСОБА_1 позов свідчить про необґрунтоване обмеження її права власності забороною на нерухоме майно, накладеною в процесі розслідування кримінальної справи №184-0444 Франківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області, яка в даний час закрита, а відтак таке право підлягає судовому захисту в порядку цивільного судочинства.

Вимоги про скасування заборони на нерухоме майно, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, провадження № 14-105 цс19 та у постанові від 15травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496 цс18, висловила правову позицію про те, що скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження, відтак спори про зняття арешту розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує і те, що ОСОБА_4 , яка разом з ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , вже зверталася до Франківського районного суду м. Львова в порядку кримінального судочинства зі скаргою на бездіяльність прокурора, мотивуючи тим, що при винесенні постанови про закриття кримінального провадження прокурор ОСОБА_5 не вирішив питання зняття арешту з майна.

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 05.06.2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_4 , на бездіяльність прокурора відмовлено. Ухвала мотивована тим, що вищевказане кримінальне провадження закрите, а слідчий суддя вирішує питання про скасування арешту майна під час досудового розслідування, що відповідно до ч.1 ст. 174 КПК України є підставою для відмови в задоволенні скарги ОСОБА_4 .

Наведене спростовує доводи апелянта про можливість вирішення питання про скасування заборони на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку кримінального судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність заборони на нерухоме майно обмежує право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу прокуратури Львівської області відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.07.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.