Головуючий у І інстанції Журавський В.В.
Провадження №22-ц/824/6428/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на добудову до житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на добудову до житлового будинку,в якому просив визнати за ним право власності на добудову до житлового будинку АДРЕСА_1 , позначену літерою «а1» в розділі «характеристика будинку, господарських будівель та споруд», який є складовою технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого 28 серпня 2018 року КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належить йому та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності з визначенням часток кожного із співвласників, де його частка становить 7/16, а частка відповідачки - 9/16 у спільній частковій власності на об`єкт нерухомого майна.

Разом з тим, у період з 1975 року по 1977 рік позивач власними силами та за рахунок особистих грошових коштів здійснив добудову до житлового будинку, яка позначена літерою «а1» та «а2» в технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому станом на 1989 рік. Позивач вважає, що будівництво добудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеної літерою «а1», що включає в себе приміщення: ванна 1-7 площею 4,2 кв.м., прихожа 2-2 площею 6,4 кв.м., житлова 2-3 площею 19,4 кв.м.; та «а2», що включає в себе приміщення: коридор 8,4 кв.м., прийняте ОСОБА_2 в експлуатацію в установленому законом порядку, на підставі норм, які були чинні на час такого будівництва, з дотриманням будівельних норм, протипожежних, санітарних та інших правил, які діяли під час будівництва та після його завершення. Право власності ОСОБА_2 на добудову підтверджується Актом державного приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння державною приймальною комісією від 02.11.1993 року та рішенням виконкому Бориспільської міської ради народних депутатів від 02.11.1993 року про затвердження цього Акту.

Однак, враховуючи те, що відповідач не визнає право позивача на добудову до житлового будинку, оскільки вважає, що ця добудова була набута ним, як і іншими співвласниками на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, позивач і звернувся до суду з вимогами про визнання за ним права власності на добудову «а1» до житлового будинку АДРЕСА_1 . При цьому позивач у позові зазначив, що добудова «а2», яка в технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому у 2018 році, позначена літерою «а3» до житлового будинку АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва, а тому позивач не набув право власності на таку добудову, в зв`язку із чим вона не є предметом його позову.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на добудову до житлового будинку АДРЕСА_1 , позначену літерою «а-1» в розділі «характеристика будинку, господарських будівель та споруд», який є складовою технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого 28 серпня 2018 року КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 770 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Ковальчук С.М. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що батьку сторін по справі ОСОБА_3 належав на праві особистої приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 45,10 кв.м., на підставі договору дарування, посвідченого Бориспільською державною нотаріальною конторою 04 травня 1972 року за реєстровим №1796 та зареєстрованого в Бориспільському міжміському бюро технічної інвентаризації 05 травня 1972 року.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємцями житлового будинку АДРЕСА_1 площею 45,10 кв.м., стали його дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1 , в рівних частках - по ј, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 червня 1979 року державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Фартушною Н.К. та зареєстрованого в реєстрі за №3287 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , спадщину після смерті якої у вигляді належної їй ј частини будинку АДРЕСА_1 прийняли її дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_5 згідно заповіту померлої. Зокрема, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 13 вересня 1989 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Кужель Л.В. (а.с.12-13), підтверджується факт набуття ОСОБА_1 у власність 1/8 частини спадкового будинку після смерті матері ОСОБА_4 . Інший спадкоємець ОСОБА_5 спадщину після смерті матері прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, однак свої спадкові права не оформив та свідоцтво про право на спадщину не отримав. При цьому, у вищевказаному свідоцтві зазначено, що розмір жилої площі всього житлового будинку, розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м., згідно рішення виконкому Бориспільської міської ради народних депутатів від 20 червня 1989 року №89 складає 58,8 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , спадщину після смерті якого у розмірі 3/8 (1/4 + 1/8) частин спадкового домоволодіння АДРЕСА_1 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема, 15 січня 2010 року державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори Київської області Сіпко Л.М. видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/16 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за №1-62 (а.с.14). 23 грудня 2009 року державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори Київської області Сіпко Л.М. видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/16 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за №1-2403 (а.с.16). У вищевказаних свідоцтвах в характеристиках спадкового майна зазначено: на земельній ділянці розташовано один житловий будинок житловою площею 58,8 кв.м., загальною площею 104,0 кв.м., зазначений в плані літерою «А-1» та надвірні будівлі і споруди: сарай «Б», убиральня «В», убиральня «Д», сарай «Г», огорожа №№ 1, 2, душ «Е», погріб «Ж». Зведено самочинно: Г/сарай, Ж/сарай.

Таким чином, на час розгляду справи домоволодіння АДРЕСА_1 належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 належить 7/16 частин, а ОСОБА_1 - 9/16 частин домоволодіння.

З матеріалів справи також вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 було здійснено ряд прибудов: прибудова «а» у 1970 році, прибудова «а1» у 1975 році, прибудова «а3» у 2013 році, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, виданим на ім`я ОСОБА_2 28 серпня 2018 року (а.с.25-29).

Прибудова «а1» площею 37,90 кв.м. складається з приміщень: ванна 1-7 площею 4,2 кв.м., прихожа 2-2 площею 6,4 кв.м., житлова 2-3 площею 19,4 кв.м.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на вищевказану добудову «а1», виходив з доведеності того факту, що ця добудова була побудована позивачем за особисті кошти, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Обгрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався в якості доказів на Акт державного приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння державною приймальною комісією від 02.11.1993 року (а.с.18-19), відповідно до змісту якого у присутності забудовника ОСОБА_2 оглянуто пред`явлене до здачі домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де комісією було встановлено факт будівництва до житлового будинку добудови: житловою площею - 19,40 кв.м., загальною площею - 38,40 кв.м., та рішення виконкому Бориспільської міської ради народних депутатів № 255/1 від 02.11.1993 року про затвердження акту про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію будинків громадян, що підтверджується архівним витягом від 10 травня 2018 року за №24-06-56/170 (а.с.20).

Разом з тим, у матеріалах справи наявний архівний витяг від 23.07.2019 року №24-06-56/169, згідно якого рішенням виконкому Бориспільської міської ради народних депутатів від 05.08.1985 року №122-а затверджено акт про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_4 : житловою площею 19,40 кв.м., корисною площею 38,40 кв.м. (а.с.46), та архівний витяг від 23.07.2019 року № 24-06-56/171, згідно якого рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради депутатів трудящих від 22.12.1975 року №26 дозволено ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 добудову розміром 6 х 4 (а.с.47).

Вищевказані належні та допустимі докази узгоджуються з іншими наявними у справі доказами, які свідчать про те, що добудова «а1» була повністю побудована у 1975 році (а.с.29), за життя ОСОБА_4 , і стала невід`ємною частиною будинку, що підтверджується технічним паспортом від 10.01.1976 року (а.с.51-52), в якому дане приміщення зазначено як частину будинку, а не як добудову. При цьому, будучи невід`ємною частиною будинку, добудова «а1» увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 у квітні 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 1989 року, в якому зазначено, що розмір жилої площі всього житлового будинку, розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м., згідно рішення виконкому Бориспільської міської ради народних депутатів від 20 червня 1989 року №89 складає 58,8 кв.м. (а.с.12-13). При цьому, житлова площа будинку - 58,8 кв.м., з того моменту в документах не змінювалась, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими 23.12.2009 року та 15.01.2010 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 (а.с.14-17). Така ж житлова площа - 58,8 кв.м. житлового будинку з урахуванням прибудови «а1», як невід`ємної частини будинку, зазначена і у технічному паспорті на житловий будинок, виданому 28.08.2018 року на ім`я ОСОБА_2 , копія якого долучена ним до позовної заяви (а.с.25-29).

Враховуючи вищевикладене, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 (7/16 та 9/16 відповідно), до складу якого не входить добудова до житлового будинку, будівництво якої проведено позивачем в період часу з 1970 по 1977 роки, яка позначена літерами «а1» та «а2» в технічному паспорті на житловий будинок, оскільки наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується, що добудова «а1» являється частиною будинку з 1976 року і жодних заперечень з цього приводу позивачем до 2019 року не висловлювалось, питання про визнання за ним права власності на добудову ОСОБА_2 не порушував, як і не оскаржував правовстановлюючі документи, згідно яких прибудова «а1» є частиною спадкового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дав неправильну оцінку доказам, наданим відповідачем ОСОБА_1 , та безпідставно відхилив їх, не звернувши уваги на те, що вони узгоджуються з іншими наявними у справі доказами та у взаємному зв`язку із ними спростовують докази, надані позивачем ОСОБА_2 .

Таким чином, зважаючи на те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, спростовуються іншими наявними у справі доказами, безпідставно відхиленими судом, рішення суду про задоволення позову є помилковим та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом при ухваленні рішення порушено норми процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2020 року - скасувати та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на добудову до житлового будинку - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: