Дата документу 24.06.2020
Справа № 334/2144/16-ц
Провадження № 2/334/229/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Ленінський райсуд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

при секретарі Сагайдак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 84000 грн. В позові зазначила що у вересні 2013 року між сторонами було досягнуто попередньої домовленості щодо відчуження кіоску АДРЕСА_1 , який АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 по справі. Згідно попередньої домовленості, перед нотаріальним посвідченням договору ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 84000 гривень за вищевказаний кіоск № 708, що підтверджується відповідною розпискою. Проте, після отримання грошових коштів, відповідачка почала ухилятись від укладання договору, почала уникати від зустрічей та переговорів, перестала виходити на зв`язок. На вимоги повернути грошові кошти відповідачка не реагує. Отже, відповідачем отримано грошові кошти без достатньої на це правової підстави, та вона ухиляється від їх повернення в добровільному порядку. Тому позивачка звернулась до суду з вимогою про повернення безпідставно сплачених коштів в сумі 84000 грн., суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 58623,60 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 6455,34 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Желтобрюхов В.В. свої позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка та її представник адвокат Радостєва М.В. просили відмовити у позові за його необгрунтованості та надали письмові заперечення, крім того надали документи, що з відповідачки було вже стягнуто 75000 грн.

15 грудня 2017 року набрав чинностіЗакон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з п.п. 9 п. 1Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що03.09.2013 р. позивачка ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_3 , згідно якої надала йому право розпоряджатись кіоском № 708 площею 20 м.кв., розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , який належить їй на праві власності (а.с.15).

Відповідно письмового договору купівлі-продажу № 4108 від 06.09.2013року ОСОБА_4 на підставі довіреності, діючи в інтересах ФОП ОСОБА_1 продав ФОП ОСОБА_2 кіоск №708, призначений для реалізації плодоовощної продукції, розташований по АДРЕСА_3 ,00 грн. (а.с.14).

Згідно розписки від 03.09.2013р., написаної власноруч ОСОБА_1 , вона отримала 84000 грн. від ОСОБА_2 за кіоск № НОМЕР_1 , розташований за АДРЕСА_2 (а.с.17).

Відповідно до розписки від 08.09.2013р., написаної власноруч ОСОБА_2 вона отримала 84000 грн. від ОСОБА_1 за кіоск АДРЕСА_1 , розташований АДРЕСА_2 (а.с.4).

Вищевказаний кіоск знаходився в користуванні ФОП ОСОБА_5 , яка орендувала його за домовленістю з позивачкою, та мала його звільнити після продажу. Однак, вона домовленість не виконала, у зв`язку з чим, рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.11.2013 р. ОСОБА_2 було усунуто перешкоди у користуванні кіоском № 708, та рішення було залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.12.2013р., та видано наказ про примусове виконання рішення (а.с.24-27).

Повертати кошти, отримані від позивачки, відповідачка відмовилась, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулась із заявою до правоохоронних органів про шахрайські дії зі сторони відповідачки, яка 09.09.2014р. була внесена до ЄРДР та порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайства (а.с.43,44).

Однак, постановою слідчого Білоуса С.А. від 28.05.2015р. кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, по причині того, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини (а.с.45).

28.02.2017 року було винесено заочне рішення по даній справі та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 84000 грн., суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 58623,60 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 6455,34 грн., а всього 149078,94 грн. та стягнуто суму судового збору у розмірі - 1490,79 грн. (а.с. 66)

ОСОБА_2 надала копію квитанції від 11.08.2017 року, що вона перерахувала на користь Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя 75 000,0 грн. за виконавчим листом по справі №334/2144/16-ц.(а.с.115)

Відповідно до наданого платіжного доручення від 17.08.2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь ОСОБА_1 грошові кошти стягнуті з ОСОБА_2 у сумі 68002,16 грн. (а.с. 108)

Також платіжним дорученням від 17.08.2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь ГТУЮ у Запорізькій області 197,62 грн та платіжним дорученням від 17.08.2017 року Дніпровський ВДВС м. Запоріжжя перерахував на користь державного бюджету 6 800,22 грн. які були стягнуті з ОСОБА_2 (а.с. 109-110, 140)

Отже, судом встановлено, що отримані ОСОБА_2 08.09.2013 р. від позивачки грошові кошти у сумі - 84000 грн., були частково повернуті у сумі 68002,16 грн., та залишилась не повернутою сума 15 997,84 грн., яка є безпідставно отриманою, та яку відповідачка повинна повернути позивачці.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 та постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Відповідно до наданого позивачкою розрахунку сума втрат від інфляції складає - 58 623,60 грн., 3% річних 6455,34 грн.

Відповідачка не скористалась своїм правом та не надала суду свій розрахунок втрат від інфляції та 3% річних,

Враховуючи те, що відповідачка по сьогоднішній день не повернула у повному обсязі грошові кошти, залишилось не повернутими на даний час 15 997,84 грн. а також враховуючи значне зростання рівня інфляції з вересня 2013 року, позивач просить стягнути з відповідачки суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі - 58623,60 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі - 6455,34 грн..

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Також, відповідно дост. 141 ЦПК Україниз відповідачки підлягає стягненню понесені позивачкою, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1490,79 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 95,258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 15 997,84 грн., сума з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 58 623.60 грн., а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 6 455,34 грн., а всього 81 076,78 грн. (вісімдесят одна тисяча сімдесят шість гривень 78 коп.)

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , суму судового збору1490,79 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складено 03.07.2020.

Суддя: Баруліна Т. Є.