Постанова

Іменем України

25 червня 2020 року

м. Київ

справа № 206/6312/15-ц

провадження № 61-5493св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсною третейської угоди,викладеної у вигляді третейського застереження, який у подальшому неодноразово уточнював.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договору кредиту залишено без розгляду у зв`язку з поданням представником позивача клопотання про залишення позовної заяви в цій частині без розгляду.

Позовна заява в частині визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження, мотивована тим, що 11 червня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №095045, який є договором споживчого кредитування. Відповідно до пункту 1.1 договору кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 000,00 доларів США зі сплатою 13,00 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 6.2 договору кредиту у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О. О. У випадку неможливості розгляду спору зазначеним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В. М. або ОСОБА_3 у порядку черговості, зазначеному у цьому пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Позивач стверджував, що зазначений договір кредиту є договором споживчого кредитування, а згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не належить до компетенції третейських судів.

У зв`язку з викладеним, після уточнення востаннє в травні 2016 року позовних вимог, просив визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.2 договору кредиту від 11 червня 2006 року №095045, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.2 договору кредиту № 095045, укладеного 11 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що третейська угода, укладена у вигляді третейського застереження в пункті 6.2 спірного договору кредиту, не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», оскільки не містить істотних умов та предмету спору, а також не містить регламенту Постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків, який мав би бути невід`ємною частиною третейської угоди. Зокрема, оспорюваною третейською угодою визначено, що на розгляд третейського суду передається спір, який виникає не з умов договору, а утворюється в результаті проведення переговорів уповноважених сторін з невизначеного кола питань, тобто третейська угода не врегульовує питання передачі всіх спорів по кредитному договору до третейського суду. Крім того, у рішенні зазначено, що позивач не мав і не має бажання та вільного волевиявлення щодо розгляду будь-яких спорів у третейських судах, оскільки довіряє тільки рішенням компетентного суду. Як на правову підставу для визнання недійсною третейської угоди суд першої інстанції послався на частину першу статті 215 та частину першу статті 203 ЦК України, згідно з положеннями яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди не уповноважені розглядати справи щодо споживчих кредитів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд розглядав справу неодноразово.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірне третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», а підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, посилання на пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» як на підставу для визнання недійсною спірної третейської угоди у вигляді третейського застереження в укладеному між сторонами справи кредитному договорі є помилковим. Правовідносини, які виникли між банком та ОСОБА_1 11 червня 2008 року, врегульовані Законом України «Про захист споживачів», і третейське застереження у договорі не суперечило вимогам пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» на час його укладання, тобто домовленість сторін у кредитному договорі про звернення за вирішенням спорів до третейського суду жодним чином не порушувало права позивача. У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_1 заява про застосування строків позовної давності подана банком 14 січня 2016 року не вирішується.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, оскільки предметом кредитного договору є споживче кредування, третейський суд не має повноважень на розгляд такої справи. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.У даному випадку прийняття Законом України від 03 лютого 2011 року № 298З-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» якраз і є пом`якшенням відповідальності позичальників, оскільки у випадку звернення банку до третейського суду значно порушуються права позичальника, у тому числі як споживача, тому що банк на власний розсуд обрав суд та суддю, що вже викликає сумніви щодо законного та всебічного розгляду справи, до того ж вказаний у договорі суд знаходиться у м. Києві, апозичальник проживає у м. Дніпрі, що також обмежує можливості позичальника до доступу у випадку розгляду справи у зазначеному третейському суді.

(2) Позиція відповідача

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Уксоцбанк» зазначає, що спірне третейське застереження було укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», а підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, посилання на пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» як на підставу для визнання недійсною спірної третейської угоди у вигляді третейського застереження в укладеному між сторонами справи кредитному договорі є помилковим. Правовідносини, які виникли між банком та ОСОБА_1 11 червня 2008 року, врегульовані Законом України «Про захист споживачів», і третейське застереження у договорі не суперечило вимогам пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» на час його укладання, тобто домовленість сторін у кредитному договорі про звернення за вирішенням спорів до третейського суду жодним чином не порушувало права позивача. Крім того, позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-ІХ).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 червня 2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі заступника начальника Самарського відділення Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» Волчанської Л. В. та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №095045, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 000,00 доларів США зі сплатою 13,00 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до договору.

Згідно з пунктом 6.1. зазначеного договору кредиту всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв`язку з укладенням та виконанням положень цього договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. У пункті 6.2. договору кредиту визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовилися про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О. А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: вул. М. Раскової, 15, м. Київ, 02002. У випадку неможливості розгляду спору зазначеним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В. М. або ОСОБА_3 у порядку черговості, вказаному в цьому пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (а. с.10-15).

Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач, у силу вимог статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом), зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З огляду на викладене, у разі вирішення питання про визнання правочину недійсним судам необхідно враховувати, що підстава недійсності правочину повинна існувати на момент його укладення.

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Ураховуючи, що спірне третейське застереження укладено до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», а підстав для застосування зворотної дії в часі норм цього Закону немає, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсною спірної третейської угоди у вигляді третейського застереження в укладеному між сторонами справи кредитному договорі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом спрямовані на захист заявника як споживача за кредитним договором шляхом унеможливлення розгляду спору про стягнення заборгованості за споживчим кредитним договором третейським судом.

Необхідно зазначити, що судовими рішеннями у цій справі права заявника не порушуються, оскільки у постанові від 12 грудня 2018 року (справа № 755/11648/15-ц, провадження № 14-336цс18) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, та зазначила, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України № 1701-IV«Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, незалежно від наявності оспорюваного третейського застереження у кредитному договорі, спори щодо захисту прав ОСОБА_1 не підлягають розгляду третейським судом.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ПостановуДніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко