Єдиний унікальний номер справи 183/416/20
Провадження № 2-о/183/69/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря судового засідання Данильченко Т. В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Якименка А. Г.,

представника заінтересованої особи Нетеси Є. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною заявою, яку в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненої заяви заявник посилався на те, що він ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, був зареєстрований та проживав на території цього села на АДРЕСА_1 , навчався у Піщанській середній школі у період з 1982 року по 1987 роки, де отримав середню освіту. У червні 1990 року його було виписано із зазначеної вище адреси для проходження служби у Радянській армії, яку проходив з 01 липня 1990 року по квітень 1992 року у військовій частині № НОМЕР_1 у м. Копєйськ Челябінської області.

У квітні 1992 року, під час проходження ним служби, його було притягнуто до кримінальної відповідальності, покарання він відбував до березня 1995 року у виправно-трудовій колонії у м. Златоуст Челябінської області Російської Федерації. У квітні 1995 року він повернувся в Україну, проживав без реєстрації у с. Миколаївка, Новомосковського району Дніпропетровської області разом з матір`ю. У квітні 1996 року його знову було притягнуто до кримінальної відповідальності з призначенням вироком Новомосковського районного суду покарання у вигляді позбавлення волі, яке відбував у виправній трудовій колонії № 80 м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Після чого, у серпні 1999 року він проживав без реєстрації у с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області, де у період з 1999 року по 2000 рік працював тваринником на МФТ № 1 радгоспу Голубівський, а у період з 2000 року до листопада 2004 року працював тваринником у ТОВ Агрофірма "Олімпек-Агро", а з грудня 2005 року він переїхав на постійне місце проживання до своєї матері на АДРЕСА_2 , де живе і зараз.

Він ніколи не набував громадянства Російської Федерації та з метою отримання паспорта громадянина України від звернувся до Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, однак йому було відмовлено у вчиненні такої дії, з підстав відсутності рішення суду щодо факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

У зв`язку з чим, заявник, враховуючи, що станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року він дійсно фактично був відсутній в Україні, не був зареєстрований в України через службу у армії СРСР і подальшим ув`язненням його на території Російської Федерації, однак зв`язку із Україною не поривав, не набував громадянства Російської Федерації, посилаючись на положення Закону України "Про громадянство України", звернувся до суду та просить:

- встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Заперечуючи проти пред`явленої заяви, 23 лютого 2020 року заінтересованою особою Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області суду подано письмові пояснення, у яких зазначено, що 07 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся на адресу Відділу із письмовою заявою про встановлення належності до громадянства України. Проведеною перевіркою було установлено, що ОСОБА_2 25 червня 1990 року був знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , як такий, що вибув до лав Радянської армії, згідно пояснень заявника він у 1992 році був засуджений у Російській Федерації до позбавлення волі і у 1995 році повернувся в Україну. 12 січня 2019 року заявникові надано відповідь про те, що проведеною перевіркою установлено його особу, але не установлено його приналежності до громадянства України, у зв`язку із чим останньому рекомендовано звернутись до Посольства Російської Федерації в Україні для документування паспортом громадянина Російської Федерації, або довідкою про те, що він не є громадянином Російської Федерації. 04 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся на адресу Відділу із заявою про надання роз`яснення щодо порядку і переліку необхідних документів для порушення клопотання про встановлення належності до громадянства України у зв`язку із втратою паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, того ж дня заявникові було надано відповідь згідно з чинним законодавством щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України". Відповідно до матеріалів справи, доданої до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_2 має довідку з Генерального консульства Російської Федерації у м. Харків про те, що він не є громадянином Російської Федерації, а тому останній має статус особи без громадянства та проживає на території України нелегально, з порушенням Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Відповідно до "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України", затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина СРСР відмітки про прописку станом на 24 серпня 1991 року, або 13 листопада 1991 року. За відсутності такої відмітки факт проживання може бути установлений за рішенням суду. У зв`язку з тим, що документально не підтверджується реєстрація ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, останній заявляє про те, що він дійсно територіально у зазначені періоди на території України не проживав, враховуючи, що на сьогоднішній час заявник має статус особи без громадянства і проживає на території України нелегально, заінтересована особа просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 (а.с. 59-60).

Ухвалою суду від 27 січня 2020 року заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 25-26). 11 лютого 2020 року заявник усунув недоліки заяви, звернувшись на адресу суду із її уточненою редакцією та надавши засвідчені копії письмових доказів (а.с. 28, 29-33, 34-53). Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року було прийнято заяву до розгляду і відкрито провадження у справі (а.с. 54). Ухвалою суду від 03 червня 2020 року було задоволено клопотання представника заявника про виклик і допит свідків (а.с. 111-119).

Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Якименко А. Г. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у заявах та просили їх задовольнити з підстав поважності причин відсутності заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, обумовлених перебуванням в рядах Радянської армії та його засудженням до позбавлення волі у 1992 році на території Російської Федерації.

Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Нетеса Є. О. у судовому засідання заявлені вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення з підстав, викладених у письмових поясненнях на заяву.

Допитана у судовому засіданні 03 червня 2020 року свідок ОСОБА_3 пояснила, що заявник ОСОБА_1 є її сином, з яким у неї гарні стосунки, її син народився у 1972 році у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, там же, у 1988 році закінчив середню школу, та його у 1990 року було призвано до лав Радянської армії з розташуванням на території Російської Федерації, там він був засуджений і повернувся в Україну у 1995 році, у період з 1995 року по 1999 рік її син проживав у с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Додала, що заявник, приблизно з 1999 року, проживає разом з нею без реєстрації в смт Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області.

Допитаний у судовому засіданні 03 червня 2020 року свідок ОСОБА_4 пояснив, що він знає заявника ОСОБА_1 з 2009 року, зі слів заявника, останній народився у 1972 році у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, там же закінчив середню школу, та його у 1990 року було призвано до лав Радянської армії, після повернення зі служби він територію України не покидав та постійно проживав в Україні.

Суд, вислухавши вступне слово і пояснення заявника, його представника та представника заінтересованої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19 липня 1972 року, наданого суду в копії, оригінал якого досліджено у судовому засіданні, мовою оригіналу: " ОСОБА_5 ", народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, його батьками записані, мовою оригіналу: " ОСОБА_5 " та " ОСОБА_6 " (а.с. 103).

Згідно з паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , виданого 21 березня 1989 року Відділом внутрішніх справ Новомосковського райвиконкому Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданого суду у засвідченій заявником копії, останній народився у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, 10 квітня 1989 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 25 червня 1990 року його було знято з реєстраційного обліку місця проживання за вищезазначеною адресою (а.с. 36-37).

Судом установлено, що 07 грудня 2018 року ОСОБА_7 звернувся на адресу Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із письмовою заявою про встановлення належності до громадянства України (а.с. 121 зворот).

Проведеною перевіркою було установлено, що ОСОБА_7 був документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 , виданого 21 березня 1989 року Новомосковським РВВС Дніпропетровської області по досягненню віку. У період з 10 квітня 1989 року по 25 червня 1990 року значився за адресою: АДРЕСА_1 , 25 червня 1990 року був знятий з реєстраційного обліку у зв`язку з вибуттям до лав Радянської армії, з пояснень заявника, службу останній проходив у м. Копєйськ Челябінської області, Росія, у 1992 році був засуджений Челябінським судом до позбавлення волі, після звільнення у 1995 році він повернувся на постійне проживання до України. У зв`язку з чим особу заявника була установленою, але належність його до громадянства України не підтверджена та останньому рекомендовано звернутись до Посольства Російської Федерації в Україні для документування паспортом громадянина Російської Федерації, або довідкою про те, що він не є громадянином Російської Федерації та в подальшому звертатись до Новомосковського РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області для легалізації на території України, про що прийнято відповідне рішення у вигляді висновку від 12 січня 2019 року (а.с. 126).

04 квітня 2019 року ОСОБА_7 звернувся на адресу Новомосковського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання роз`яснення щодо порядку і переліку необхідних документів для порушення клопотання про встановлення належності до громадянства України у зв`язку із втратою паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року (а.с. 129), того ж дня заявникові було надано відповідь згідно з чинним законодавством щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" з посиланням на "Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України", затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, а саме те, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина СРСР відмітки про прописку станом на 24 серпня 1991 року, або 13 листопада 1991 року і йому рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання (а.с. 49-51).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Згідно з п.п. а) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 30 травня 2012 року № 367/2012) (далі - Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року

Відповідно до п. 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з п. 9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом установлено, що метою встановлення факту, що має юридичне значення, а саме постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року заявник зазначив оформлення громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

З огляду на фактичні обставини справи, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вказаних правових норм, суд приходить до переконання, що заявником ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне (безперервне) проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). А розширене тлумачення поняття «проживання на території України на законних підставах» та переліку умов, за яких можливе встановлення факту проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 141, 142, 259, 263-265, 268, 273, 293, 315, 319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7), про встановлення факту постійного проживання особи на території України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а особами відсутніми в судовому засіданні - з наступного за днем вручення його копії.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Повне рішення суду складено і підписано 07 липня 2020 року.

Суддя Г.Є. Майна