Справа № 135/782/20
Провадження № 2-о/135/30/20
РІШЕННЯ

іменем України

02.07.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Басараб О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Ладижинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи.

02 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, у якій просить встановити факт народження дитини (хлопчика) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сімферополь.

Заява мотивована тим, що вона є бабусею онука ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території в місті Сімферополь Автономної Республіки Крим. Дитина народилася в шлюбі. Факт народження онука зареєстровано у місті Сімферополь Автономної Республіки Крим Російська Федерація відділом ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим. Однак, свідоцтво про народження дитини видане органами на тимчасово окупованій території не визнається на території України. Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України. Місцем народження дитини є місто Сімферополь Автономної Республіки Крим.

Встановлення факту народження необхідно їй для отримання свідоцтва про народження онука ОСОБА_2 з метою державної реєстрації народження дитини у відділі державної реєстрації актів цивільного стану.

Представник заінтересованої особи не висловив заперечень проти задоволення заяви.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення заяви.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

З врахуванням вимог частини другої статті 317 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) справа розглядається невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30 жовтня 2010 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №505.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (на російській мові) вбачається, що ОСОБА_2 , родился ІНФОРМАЦІЯ_5 место рождения: г. Симферополь, Республика Крым, Российская Федерация , о чем 27 марта 2018 года составлена запись акта о рождении №1343, отец ОСОБА_6 , гражданин Российской Федерации , мать ОСОБА_8 гражданка Российской Федерации .

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 за актовим записом №589 вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , в місті Жмеринка Вінницької області, батьком записаний ОСОБА_9 , мати ОСОБА_1 .

Разом з тим, судом досліджено копію паспорта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серія НОМЕР_4 , громадянин України, місце народження місто Сімферополь.

З копії паспорта громадянину України, серії НОМЕР_5 вбачається, що він виданий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: м. Жмеринка, Вінницька область.

З копії паспорта громадянину України, серії НОМЕР_6 вбачається, що він виданий ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце народження: м. Жмеринка, Вінницька область.

V. Оцінка суду.

Згідно з частиною третьою статті 49 Цивільного кодексу України (далі ЦК), державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, укладення та розірвання шлюбу, зміна імені та смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

За змістом статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-17 від 1 січня 2017 року державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження (частини перша, друга та четверта).

Своєю чергою, згідно із частиною другою та частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території» № 1207-18 від 5 березня 2017 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З іншої сторони, відповідно до пункту 7 частини першої статті 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

А частиною першою статті 317 ЦПК передбачено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Специфікою даних правовідносин є те, що по справі по суті «відсутній спір про право» як такий, проте, у заявника виникла необхідність у встановленні факту народження дитини, який мав місце на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України і який підтверджується медичним свідоцтвом про народження (див. пункт 9), яке видано органом, який діє на тимчасово окупованій території та його діяльність вважається незаконною.

Але в такій ситуації суд звертає увагу, що народження особи є юридичним фактом, що породжує виникнення, зміну та навіть припинення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав, в даному випадку особливо заявником та самою дитиною.

Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.п 4.1. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 (справа про призначення судом більш м`якого покарання).

За таких обставин, реалізація принципу верховенства права вимагає в даній ситуації врахувати інтереси заявника і співставити їх з інтересами суспільства в цілому, визначити їх місце із врахуванням принципу «справедливості» в загальному його розумінні.

Окремо суд наголошує, що міжнародне право має приклади в яких під час збройних конфліктів, регулювання правовідносин на окупованих територіях виникали ситуації за яких досліджувались проблеми діяльності органів, що незаконно функціонували на окупованих територіях або територіях збройного конфлікту.

Наприклад, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», зміст яких зводиться до того, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Далі говорячи про підходи міжнародних інституцій у сфері захисту прав людини суд хоче звернутись до позицій Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд), який послідовно розвиває наведений вище принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, §45) Європейський Суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський Суд констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейським Судом). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський Суд у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і Європейського Суду, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Повертаючись до обставин даної справи суд звертає увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Суд повторює, що ситуація заявника свідчить, що її дитина народилася на тимчасово окупованій території України і окупаційною владою було видано медичне свідоцтво про народження (див. пункт 9), проте, будь-який спір щодо вказаних обставин відсутній, вони підтверджуються іншими доказами, зокрема і поясненнями заявника.

У зв`язку із наведеним, суд вважає за можливе застосувати наведені вище підходи міжнародних органів у сфері захисту прав людини. В такій ситуації суд розуміє, що можливість збору доказів народження особи на окупованій території може бути істотно обмежена, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи місце проживання та місце реєстрації дитини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Встановлення такого факту ніяким чином не узаконює владу держави-окупанта, воно лише сприяє належному захисту прав окремої особи (заявника), що є головним обов`язком держави Україна (стаття 3 Конституції України) і суд в такому випадку є єдиним ефективним засобом.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Заявником по справі було сплачено судовий в розмірі 420 грн 40 коп., який підлягає поверненню, оскільки вона звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 263-265, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Ладижинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина чоловічої статі у місті Сімферополь Автономна Республіка Крим - ОСОБА_2 , матір`ю якого є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Жмеринка Вінницької області, Україна, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично, батьком якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Сімферополь, Україна, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повернути ОСОБА_1 , сплачений судовий збір в розмірі 420 грн 40 коп. (чотириста двадцять гривень 40 копійок) відповідно до платіжного документа № 0.0..1 від 26.06.2020.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію судового рішення видати учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ладижинський міський суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Копії повного судового рішення вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні копію судового рішення надіслати протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення складено та підписано суддею 02.07.2020.

Суддя