Справа № 2н-72/10 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/715/20 Категорія: 116 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

приватного виконавця - ОСОБА_1 ,

представника стягувача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолія Євгеновича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Клехо А. Є. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 .

Подання обґрунтовує тим, що на виконанні у приватного виконавця знаходиться виконавче провадження № 59436235 з виконання судового наказу №2н-72/10, виданого 20.01.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договором споживчого кредиту на загальну суму 171 444, 36 грн. Добровільно рішення суду боржником ОСОБА_4 не виконується. Просить суд тимчасово обмежити право виїзду за межі України боржника ОСОБА_4 без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, що покладені на неї судовим наказом № 2н-72/10, виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення в користь ТОВ "Вердикт Капітал" заборгованості за кредитним договором на суму 171 444, 36 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2020 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" подало апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу та постановити нове судове рішення про задоволення подання.

Вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів на підтвердження обставин умисного ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки у поданні було наведено дії, які боржник повинен був вчинити, проте не вчинив, що свідчить про ухилення (бездіяльність) боржника від виконання рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця знаходиться виконавче провадження № 59436235 з виконання судового наказу №2н-72/10, виданого 20.01.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договором споживчого кредиту на загальну суму 171 444,36 грн, 850,00 грн судового збору та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

01.07.2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження на підставі судового наказу № 2н-72/10, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 20.01.2010 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за договором споживчого кредиту на загальну суму 171 444,36 грн, 850,00 грн. судового збору та 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 4-5).

З повідомлення Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_3 кілька разів перетинала державний кордон України за період з липня 2019 року по лютий 2020 року (а.с. 9).

Як вбачається із акта приватного виконавця від 02.07.2019 року, який додано до подання, ним констатовано, що за адресою, вказаною у виконавчому документі, майна боржника не виявлено. (а.с.6).

Також на запити виконавця про наявність майна є відповіді, з яких видно, що у боржника відсутні зареєстровані земельні ділянки та транспортні засоби (а.с.4,5).

Право громадян України на пересування, у тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. Разом з тим, Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Приписами п.5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням», варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 01.02.2013 року "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України", ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону N 606-XIV (що кореспондується із п.19 ч.3 ст.18 Закону N1404-VІІІ), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до положення частини 2 статті 12 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що приватним виконавцем не в повній мірі використано надані йому права у точній відповідності із законом, зокрема, не надано доказів на підтвердження обставин умисного ухилення боржника від виконання рішення суду та її намір вибути за межі України з метою невиконання судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, встановленого судовим рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм чинного законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді