ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/931/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1436/19 Категорія: 307020000 Дудніченко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ризинська сільська рада Звенигородського району Черкаської області;

представник позивача - адвокат Павленко Сергій Іванович;

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Чакалов Адоніс Костянтинович;

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник позивача - адвокат Павленко Сергій Іванович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Сергія Івановича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ризинської сільської ради Звенигородського району Черкаської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 померла її мати ОСОБА_10 .

Після смерті батька позивачки ОСОБА_9 відкрилась спадщина, яка складається зокрема із земельної ділянки розміром 1,99 га, що розташована на території Ризинської сільської ради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала йому на праві власності на підставі державного акта серії ІІ-ЧР № 014864, виданого Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської області 20 листопада 2001 року.

16 серпня 2019 року позивачка звернулась до Звенигородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_9 , однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Спадщину після смерті батька позивачки прийняла відповідачка ОСОБА_3 , яка також є дочкою померлого ОСОБА_9 .

ОСОБА_1 вказує, що встановлений законом строк для прийняття спадщини вона пропустила з причин, пов`язаних із її похилим віком, поганим станом здоров`я, значною віддаленістю її місця проживання від Звенигородської державної нотаріальної контори, яка становить більше 40 км, та перешкоджання відповідачем ОСОБА_3 шляхом приховування останньою документів, які стосуються народження, одруження та смерті батьків позивачки.

Враховуючи наведене, просила суд визначити їй строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку розміром 1,99 га, яка розташована на території Ризинської сільської ради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належить ОСОБА_9 на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 014864, виданого Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської області 20 листопада 2001 року.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачкою не надано достовірних та беззаперечних доказів, які б вказували та підтверджували поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, а саме наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали позивачці звернутися з відповідною заявою.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко Сергій Іванович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції знайшли своє підтвердження наведені позивачкою поважні причини пропуску нею строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_9 , такі як: похилий вік ОСОБА_11 ; значна відстань між місцем проживання позивачки с. Ризине та м. Звенигородка, де знаходяться нотаріальні контори; юридична необізнаність позивачки; часті хвороби позивачки, зважаючи на її похилий вік та наявність хронічних захворювань; відсутність у позивачки свідоцтва про смерть ОСОБА_9 та державного акта на право власності на спадкову земельні ділянку, які перебували у відповідачки ОСОБА_3 .

Зазначає, що судом першої інстанції залишений поза увагою документ, який міститься в матеріалах справи та підтверджує той факт, що позивачка ОСОБА_1 протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини хворіла.

Також в апеляційній скарзі вказано, що судом першої інстанції не вірно застосовано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-148цс15, оскільки вона стосується обставин, які не є ідентичними обставинам даної справи. Крім того, на думку скаржника, посилання суду на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставними, оскільки вказаний лист не є джерелом права.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Чакалов Адоніс Костянтинович подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року без змін.

У відзиві вказує, що наведені позивачкою причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини не є поважними. Зазначає, що перебування позивачки на лікуванні не доведено належними доказами; значна віддаленість до нотаріальної контори у м. Звенигородка та похилий вік позивачки також не є поважними причинами, оскільки відповідачка ОСОБА_3 також є людиною похилого віку та проживає у с. Ризине, однак, це не завадило їй своєчасно звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця та інших документів, на думку відповідачки, також не є поважною причиною, так як нотаріус сам здійснює перевірку і з`ясовує факт смерті.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 оформляла спадщину після померлого батька ОСОБА_9 на підставі заповіту, складеного на її користь.

Крім того, вказує, що скаржником не надано попереднього орієнтовного розрахунку суми витрат на професійну правничу допомогу, які понесено і очікується понести позивачкою у зв`язку з розглядом апеляційної скарги, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , якому належала земельна ділянка, площею 1,99 га, розташована на території Ризинської сільської ради, для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 014864 (т. 1 а.с. 17, 19).

Постановою державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області від 16 серпня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропуском нею встановленого законом строку для прийняття спадщини (т. 1 а.с. 29).

Згідно з постановою державного нотаріуса спадкова справа після смерті ОСОБА_9 заведена 13 вересня 2018 року за заявою про фактичне прийняття спадщини дочки померлого - ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 склав заповіт на все належне йому майно на користь дочки ОСОБА_3 .

20 грудня 2018 року Звенигородською державною нотаріальною конторою видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на користь дочки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 - ОСОБА_3 , на земельну ділянку товарного сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Ризинської сільської ради Звенигородського району Черкаської області та грошові вклади в ТВБТ № 10023/0233 м. Звенигородка.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною другою статті 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (у пункті 24) з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування роз`яснив, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» аналогічно зазначено, що при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не доведено належними доказами пропущення нею строку для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 з поважних причин, і відповідно позовні вимоги є безпідставними.

Судом першої інстанції вірно визначено, що похилий вік та юридична необізнаність не є поважними причинами для пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. Посилання позивачки на значну територіальну віддаленість від її місця проживання у с. Ризине, Звенигородського району, до м. Звенигородка, де розміщені нотаріальні контори, є безпідставними та неповажними причинами несвоєчасного подання заяви. Так, для подання заяви про прийняття спадщини не обов`язково їхати до нотаріальної контори, оскільки чинне законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв`язку. Крім того, 40 км між населеними пунктами не є значною відстанню, яка б могла вплинути на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори.

Посилання позивачки на те, що вона не могла своєчасно прийняти спадщину після померлого батька через те, що систематично хворіє, не підтверджені належними доказами.

Так, в матеріалах справи міститься довідка лікаря хірурга Лисянської центральної районної лікарні від 07 жовтня 2019 року про те, що ОСОБА_1 знаходилась на амбулаторному лікуванні з 09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року (т. 1 а.с. 128). Однак вказана довідка не свідчить про тривалу хворобу ОСОБА_1 .

Окрім цього, ОСОБА_1 перебувала у вказаний період на амбулаторному, а не на стаціонарному лікуванні, внаслідок чого вона могла звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини.

Будь-яких інших доказів тривалої хвороби або перебування на лікуванні у медичних закладах до 09 липня 2018 року та після 21 липня 2018 року позивачкою не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року не доводить існування поважних, об`єктивних та непереборних обставин, які зумовили пропуск нею строку для прийняття спадщини, протягом всього шестимісячного строку для прийняття спадщини, або щонайменше протягом переважної частини такого шестимісячного строку.

Поважними причинами для пропущення пропуску строку для прийняття спадщини можуть бути тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо (про що також зазначено у пункті 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки довідці про перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні з 09 липня 2018 року по 21 липня 2018 року не спростовують висновків суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення відповідних дій, а названі позивачкою - до таких не відносяться. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Також колегія суддів враховує, що позивачкою не наведено жодних доказів, які б свідчили про наявність у неї поважних причин пропуску строку, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, для звернення до нотаріуса з 18 січня 2018 року - моменту відкриття спадщини, до 09 липня 2018 року - дати початку амбулаторного лікування, та з 19 липня 2018 року - після спливу шести місяців на подання заяви про прийняття спадщини, по 16 серпня 2019 року - дата звернення ОСОБА_1 до нотаріуса.

Твердження ОСОБА_1 про те, що перешкодою для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини було те, що відповідачка ОСОБА_3 приховувала від позивачки документи, які стосуються народження, одруження та смерті батьків позивачки, не підтверджені жодними доказами та не є перешкодою для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивачка могла отримати дублікати вказаних документів у відповідних установах.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував аргументи та доводи сторін у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для надання позивачці ОСОБА_1 додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки вона не надала суду безспірних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, і передумови для визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не вірно застосовано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-148цс15, оскільки вона стосується обставин, які не є ідентичними обставинам даної справи, а також про те, що посилання суду на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ є безпідставними, оскільки вказаний лист не є джерелом права, не впливають на вирішення справи по суті позовних вимог.

Застосування судом судової практики, викладеної у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», є правильним, оскільки у ньому роз`яснено особливості застосування норм матеріального і процесуального права при розгляді справ вказаної категорії. Хоча вказаний лист і не є джерелом права, викладені у ньому роз`яснення підлягають до врахування судами під час розгляду справ про спадкування.

Висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-148цс15, про які вказано у рішенні суду першої інстанції, стосуються загальних підстав визнання поважними причин пропуску строку для прийняття спадщини, тому їх застосування судом не є помилковим.

Враховуючи наведене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки не доведені відповідними доказами.

З огляду на викладене, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому воно не підлягає зміні чи скасуванню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Сергія Івановича слід залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року -залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Сергія Івановича залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ризинської сільської ради Звенигородського району Черкаської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 та пунктом 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 07 липня 2020 року.