Провадження № 2/344/805/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Єрмак М.О.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Івано-Франківської міської ради до Державного реєстратора Державного підприємства Івано-Франківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою Цалин Андрія Богдановича, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що державним реєстратором Державного підприємства Івано-Франківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою Цалин Андрієм Богдановичем 03/05/2017 проведено державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0815 га з кадастровим номером :04:002:0311 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Номер запису 20275021, індексний номер 35065134 від 05/05/2017. Підставою виникнення речового права зазначено витяг з рішення №93- XLIX, виданого 20/04/2010 Івано-Франківською міською радою за техдокументацією б/н ПП «Галко-ІФ» НВ 017, від 02/03/2017. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали для реєстрації документи яких завідомо недостатньо для державної реєстрації. Державний реєстратор здійснив неправомірні дії щодо ухвалення рішення та внесення відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Такими діями відповідачі порушили право власності територіальної громади на нерухоме майно. Позивач просив суд скасувати рішення державного реєстратора Державного підприємства Івано-Франківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою Цалин Андрія Богдановича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35065134 від 05/05/2017 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :04:002:0311 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні представники позивача надала перед судом пояснення про те, що державним реєстратором зареєстровано спірне право за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали для реєстрації документи яких завідомо недостатньо для державної реєстрації. Державний реєстратор здійснив неправомірні дії щодо ухвалення рішення та внесення відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Такими діями відповідачі порушили право власності територіальної громади на нерухоме майно. Рішення про затвердження технічної документації не було ухвалено, будь-яких речових прав відповідачі не набули. Правових підстав для ухвалення рішення про державну реєстрацію не було. Рішення про державну реєстрацію неправомірне, запис, який відображає таке рішення неправомірний. Відповідачам було видано лише дозвіл на виготовлення технічної документації. Позивач оскаржував дії відповідачів в судах адміністративної юрисдикції. Рішенням Великої Палати Верховного Суду даний спір визнано цивільно-правовим. Інформація з реєстру щодо незаконних дії державного реєстратора зникла, однак оскаржуване рішення, що стало підставою незаконних дій державного реєстратора ще не скасовано. Законодавством передбачено формування реєстраційної справи, ухвалення державним реєстратором рішення, які є підставою для внесення інформації в реєстр. Права позивача порушує саме оскаржуване рішення державного реєстратора. В реєстрі речових прав був запис, який здійснено на підстав оскаржуваного рішення. На даний час запис зник, а рішення не скасовано. Судові рішення в спорах між сторонами було щодо викупу будинку. Спорів щодо земельної ділянки, не було. За яких обставин реєстратор ОСОБА_6 виключив запис про спірну реєстрацію не відомо. Судові рішення щодо викупу будинку розглядались тільки за предметом, який був зазначений, тлумачення законодавства за ними не є преюдиційним в цьому спорі. В судових рішеннях вказувалось на очікування, а не про право власності. Земельна ділянка так і не була відведена. Проект відведення земельної ділянки не був погоджений. Земельна ділянка перебуває в червоних лініях. Генеральним планом розвитку міста передбачено будівництво дороги на цій земельній ділянці. Ця обставина виникла давно і є загальновідомою. Земельна ділянка, за якою прийнято оскаржуване рішення не існує. На її місці перебувають дві земельні ділянки, які перебувають у власності територіальної громади. Спір між сторонами склався не щодо земельної ділянки, а щодо ухвалення оскаржуваного рішення. Спору щодо запису в державному реєстрі немає, оскільки незаконний запис вже анульовано самим реєстратором. Анульований запис в реєстрі відображав ухвалення державним реєстратором спірного рішення. Положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення рішення про державну реєстрацію віднесено до однієї зі стадій здійснення державної реєстрації.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов з тих підстав, що відсутній предмет спору, позивач не знає чи існує земельна ділянка, спірне право власності зареєстровано ОСОБА_7 03/05/2017, відповідачем було надано право на складання проекту; спірне рішення прийнято реєстратором на підставі п. 20 Розділу Х Перехідних положень, в якому вказано установити, що у разі, якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79-1 цього Кодексу, здійснюється за такою технічною документацією. Також адвокат Малетин А.Я. надав перед судом пояснення про те, що рішення про надання дозволу на складання проекту №93 від 20/042010 вичерпало свою дію; право власності на земельну ділянку за рішенням державного реєстратора здійснено на підставі рішення позивача про надання дозволу на розроблення проекту на спірну ділянку, наданої ними технічної документації та заяви кожного з відповідачів; спірного рішення в «паперовій формі» немає; право власності зареєстровано на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора; було розроблено технічну документацію до 01/01/2013, а тому зареєстровано речове право; відповідно до ст. 182 ЦК України земельна ділянка є об?єктом з моменту її реєстрації; формування земельної ділянки тотожно реєстрації прав; рішенням №93 від 20/04/2010 надано дозвіл на розроблення проекту; право відповідачів підтверджується Постановою КМУ від 21.10.2009 № 1112 «Про додаткові заходи щодо безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки»; постанови КМУ №844, №1112 не передбачалось виконання положень ЗК України; державний реєстратор Цалин А. встановив та визнав факти; скасування оскаржуваного рішення не впливає на право власності відповідачів; на позивача покладено обов`язок довести його право на майно; права позивача ухваленням оскаржуваного рішення державного реєстратора не порушено; обраний позивачем спосіб захисту права, на думку представника відповідача, не доводить реального поновлення прав позивача, порушених державним реєстратором; рішення державного реєстратора Цалин А. є похідним від правочину; рішення державного реєстратора Цалин А. не є правовстановлюючим; рішення державного реєстратора Цалин А. не порушило прав позивача; будинок і не відведена земельна ділянка є єдиним цілим, оскільки перший на ній стоїть; це земля запасу, яка не надавалась для обслуговування будинку; відповідачі ніколи не мали правовстановлюючих документів на земельну ділянку; запис про скасування прав має бути; запис державного реєстратора вичерпав свою дію, а тому не підлягає оскарженню; спір відсутній, оскільки запис і рішення вичерпали свою дію; відповідно до постанови КМУ від 25/12/2015 запис здійснюється на підставі рішення про затвердження проекту; відповідно до рішення апеляційного суду Івано-Франківська міська рада не компетентна ухвалювати рішення про затвердження технічної документації.

Згідно інформаційної довідки №88239812 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Державного підприємства Івано-Франківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою Цалин А. здійснено державну реєстрацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :04:002:0311 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Рішенням позивача від 20/04/2010 №93- XLIX, надано відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів.

Вказані обставини жодна зі сторін спору не заперечила.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до п. 47 постанови КМУ №1127 від 25/12/2015 (в редакції на час виникнення спірних відносин щодо державної реєстрації) для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Зазначене положення також безпосередньо підтверджує обґрунтованість правової позиції позивача та повністю спростовує пояснення відповідача та його адвоката.

Відповідно до змісту позову на 23 сесії Івано-Франківської міської ради розглядалось питання щодо затвердження документації із землеустрою відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та у зв`язку із суперечністю зазначеної документації положенням містобудівного та земельного законодавства, рішення не було ухвалено через не набрання ним необхідної кількості голосів депутатів. До цього часу не ухвалено рішення на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про затвердження документації із землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовою підставою для відображення в записах реєстру передання речових прав, відмови у здійсненні цього є відповідне рішення державного реєстратора.

Отже єдиною підставою для створення розділу та внесення запису до державного реєстру речових прав є рішення державного реєстратора, що полягає у відображенні у відповідному розділі державного реєстру.

Рішення державного реєстратора, відповідно до зазначених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є правовою підставою для створення розділу в державному реєстрі, внесенням запису до відповідно розділу, а також одночасно з цим є стадією розгляду поданої на реєстрацію документації. Отже рішення державного реєстратора є комплексним поняттям, що охоплює як порядок здійснення реєстраційних дій, так і правовий результат їх здійснення, а також правові підстави для здійснення державної реєстрації. Таким чином рішення державного реєстратора є основою фактичного юридичного складу та правовим наслідком відповідного фактичного юридичного складу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Разом з цим положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 р. № 1127 не встановлено обмежень щодо форми відповідного рішення.

При цьому державний реєстратор саме за результатом прийнятого рішення вносить до спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості.

Таким чином за змістом відомостей спеціального розділу Державного реєстру прав встановлюється зміст відповідного рішення державного реєстратора.

Також важливо зазначити, що в ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Отже майно належало громаді м. Івано-Франківськ до протиправної та незаконної зміни його власника у відповідному державному реєстрі.

В ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Отже законом встановлено відповідальність за подання недостовірних даних на реєстрацію, за невідповідність документів вимогам, що встановлені законом.

Позитивне правове регулювання відносин існує в об`єктивній формі, що доступна усім учасникам відповідних відносин. Тому на час звернення до державного реєстратора відповідачам було відомо про відсутність у них правових підстав на ухвалення державним реєстратором відповідного рішення для них.

Саме тому позивачем пред`явлено відповідний позов до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки вони безпосередньо здійснили неправомірні дії щодо подання державному реєстратору документів, які не містять правових підстав для ухвалення оскаржуваного рішення та виведення земельної ділянки із власності територіальної громади міста Івано-Франківськ.

Так само державному реєстратору був доступний зміст нормативно-правових актів про те, що рішення позивача про надання дозволу на розроблення документації за проектом відведення є лише правовою підставою для складання такої документації і не є правовою підставою для ухвалення ним оскаржуваного щодо реєстрації права власності, яке відображено у відповідному розділі державного реєстру.

Предмет спору визначається матеріально-правовими вимогами позивача, що вказані в позові.

Так само відповідно до рішення Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 911/3416/17 наявність неврегульованих питань між сторонами спору, в тому числі у формі претензій однієї із сторін є запереченням відсутності предмету спору.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором Цалин А. 03/05/2017 ухвалено рішення про державну реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Скасування оскаржуваного рішення потрібно для повного ефективного поновлення порушених прав позивача.

Лише скасування, а не визнання незаконним, на думку позивача, забезпечить ефективний захист його порушеного права.

Приховування державним реєстратором форми оскаржуваного рішення не позбавляє позивача права на його оскарження, оскільки державним реєстратором визначено відповідне рішення в якості підстави для відкриття розділу в державному реєстрі та внесення до нього запису про таке рішення. Крім цього оскаржувані реєстраційні дії полягають у електронному документообігу, який відповідно до ст. 9 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено в якості самостійної форми.

Положення п. 20 Розділу Х Перехідних положень до ЗК України не підлягають застосуванню до спірних відносин, оскільки ним врегульовано питання використання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79-1 цього Кодексу, здійснюється за такою технічною документацією.

В п. 20 Розділу Х Перехідних положень до ЗК України вказано на рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, а не на рішення про надання дозволу на розроблення проекту.

Таким чином відповідач та його представник адвокат Малетин А.Я. невірно застосували положення п. 20 Розділу Х Перехідних положень до ЗК України.

Крім цього використання адвокатом Малетином А.Я. до наданих відповідачами реєстратору ОСОБА_8 документів для ухвалення оскаржуваного рішення за змістом термінів «технічна документація» та «проект відведення» вказує на їх помилкове ототожнення зазначеним адвокатом.

Однак терміни «технічна документація» та «проект відведення» є різними за змістом, використовуються в різних сферах оформлення земельних прав, є правовими підставами для здійснення різних видів дій у сфері земельних відносин.

Пояснення відповідача та його представника засновано на взаємній суперечності, оскільки ним одночасно вказано на те, що оскаржуваного рішення державного реєстратора ним не приймалось, а також, що саме оскаржуване рішення державного реєстратора було правовою підставою внесення до реєстру речових прав бажаного ними запису про права відповідачів на земельну ділянку.

Крім цього представник відповідача адвокат Малетин А.Я. надав перед судом пояснення про те, що відповідно до змісту ст. 182 ЦК України земельна ділянка є об`єктом з моменту державної реєстрації. Що, однак не відповідає дійсному змісту ст. 182 ЦК України. Таким чином адвокат Малетин А.Я. надав перед судом неправдиві пояснення щодо текстів нормативно-правових актів, щодо їх дійсного змісту.

Також представник відповідача адвокат Малетин А.Я. надав перед судом неправдиві пояснення про те, що права відповідачів підтверджуються змістом Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2009 № 1112 «Про додаткові заходи щодо безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки».

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» «Хоча пункт 1 частини 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення».

Отже пояснення представника відповідача, які засновано на вигадуванні змісту текстів нормативно-правових актів, перекручуванні їх дійсного змісту, на казуїстиці і софістиці не передбачає необхідності спростування кожного з них, оскільки позивачем однозначно доведено ухвалення державним реєстратором Цалин А. неправомірного рішення щодо державної реєстрації речових прав за відповідачами без належних на те правових підстав та всупереч установленому в ст. 118 ЗК України порядку передання земельних ділянок у власність громадянам, порядку державної реєстрації речових прав, встановленого в ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також Європейський суд з прав людини вказує, що елементом, передбаченого пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення у справі «Бентем проти Нідерландів» від 23 жовтня 1985 року, заява № 8848/80, п. 32).

Отже правовим регулюванням спірних відносин не гарантувалось право власності відповідачів на підставі рішення про надання дозволу на розроблення і погодження документації щодо проекту відведення, в тому числі із врахуванням непогодження документації уповноваженим органом, суперечності документації генеральному плану розвитку міста, не затвердженням позивачем документації, що складала проект та не ухваленням ним рішення про передання земельної ділянки у власність відповідачам, що також прямо суперечить ст. 118 ЗК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Отже якість закону за змістом ст. 118 ЗК України однозначно передбачала порядок реалізації громадянами прав на землю та порядок його реалізації щодо правових підстав таких дій і щодо процедур його реалізації. Будь-яких колізій законодавство не передбачало. Співвідношення законного та підзаконного порядку регулювання також вказувало на необхідність застосування положень ст. 118 ЗК України.

У свою чергу у справі «Трегубенко проти України» (2004 р.) Європейського суду з прав людини зроблено категоричний висновок про те, що суспільна потреба передбачає правильне застосування закону.

Положення постанови Кабінету Міністрів України №844 від 05/08/2009 не підлягають застосуванню до спірних відносин, оскільки відповідно до п. 3 відповідного порядку у відповідачів відсутнє рішення про передачу їх земельної ділянки у власність, яке б вони отримали до 01/01/2002. Крім цього положення постанови Кабінету Міністрів України №844 від 05/08/2009 передбачає подання заяви не державному реєстраторі, як про це в судовому зсіданні повідомив адвокат Малетин А.Я., а подання заяви органу місцевого самоврядування чи районній державній адміністрації.

Так постанова Кабінету Міністрів України № 1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яка передбачає здійснення державними реєстраторами реєстраційних дій та ухвалення ними відповідних рішень прийнята від 25 грудня 2015 р.

У свою чергу постанова Кабінету Міністрів України №844 прийнята 05/08/2009 та регулює відносини щодо одержання державного акту, а не здійснення державної реєстрації. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №844 у разі відсутності рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина, який отримав її у користування до дня набрання чинності Земельним кодексом України, громадянин звертається із заявою про передачу йому у власність такої земельної ділянки до відповідного органу місцевого самоврядування, а стосовно такої земельної ділянки, отриманої у користування для ведення садівництва за межами населених пунктів, - до відповідної районної держадміністрації.

Отже зазначений підзаконний нормативно-правовий акт регулював відносини у разі відсутності рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина, який отримав її у користування до дня набрання чинності Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року.

Органом звернення щодо оформлення прав в постанові Кабінету Міністрів України №844 визначено орган місцевого самоврядування, районну державну адміністрацію, а не державного реєстратора. Вказаним органам належало ухвалення рішень про передання у власність громадянам земельних ділянок на підставі положень закону, а не внесення записів до системи реєстрації прав.

Зазначені підзаконні нормативно-правові акти регулюють різні види відносин за різними системами оформлення речових прав. При цьому постанова Кабінету Міністрів України №844 врегулювала питання видачі державних актів громадянам, які отримали рішення про передачу у їх власність земельних ділянок до 01/01/2002.

Постанови Кабінету Міністрів України №844, №1112 від 21/10/2009 втратили чинність 23/01/2016 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №3 від 13/01/2016. Відповідачі не оформили будь-яких своїх прав до зазначеного терміну, а тому відсутні правові підстави для висновку щодо наявності у відповідачів прав на спірну земельну ділянку та щодо ухвалення оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Отже пояснення відповідача та його представника адвоката Малетина А.Я. засновані на логічних помилках, що має місце у зв`язку з відсутністю правових підстав для висновків, які ними вказані в письмових поясненням та в усних доповідях перед судом.

Також в судовому засіданні адвокат Малетин А.Я. надав перед судом пояснення про те, що на позивача покладено обов`язок довести його право на майно. Разом з цим в судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що безпосереднім предметом спору не є будь-яке майно, оскільки земельна ділянка, яка була спірною на даний час поділена позивачем, а права на відповідні земельні ділянки належать безпосередньо позивачу на час розгляду спору; спір склався між сторонами з приводу не скасування до цього часу незаконного рішення державного реєстратора Цалина А., на підстав якого було здійснено незаконні дії щодо майна позивача; саме ж це рішення визначено стадією здійснення процесу реєстрації речового права у відповідному фактичному юридичному складі, безпосередньою підставою відкриття розділу в державному реєстрі та внесенні реєстраційному запису до нього; саме з ухваленням державним реєстратором рішення про здійснення відповідних реєстраційних дій і пов`язана юридична відповідальність реєстратора за результати його діяльності.

Іншою дихотомією в поясненнях представника відповідача є те, що відповідно до постанови КМУ від 25/12/2015 запис здійснюється на підставі рішення про затвердження проекту, що суперечить поясненням цього ж представника про те, що підставою для реєстрації речового права є рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації, технічна документація, заява особи.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07/05/2018 встановлено, що скасування рішення відповідача про спірну державну реєстрацію належить до цивільно-правових спорів, то зазначеним судом спір не розглядався по суті правових вимог і заперечень сторін спору щодо підстав та предмету спору. Так апеляційним судом не вирішено спору по суті, а закрито провадження у відповідній адміністративній справі.

Крім цього тлумачення законодавства не є преюдиційним.

Тому пояснення відповідача та його представника про те, що юридична оцінка за постановою апеляційного суду від 07/05/2018 належить врахуванню не відповідають положенням доктрини та правового регулювання.

06/02/2019 постанову від 07/05/2018 залишено без змін Великою Палатою Верховного Суду.

Необхідно окремо відзначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зазначено, що «учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України».

Таким чином намагання представника відповідача ОСОБА_3 затягнути судовий розгляд цього спору, поданням заяви про відвід головуючого судді всупереч встановленій в ч. 4 ст. 36 ЦПК України забороні заявляти відвід з підстав незгоди сторони з процесуальними рішеннями судді, використання образливої термінології щодо ухвали суду від 10/06/2020 є формою зловживання відповідним правом та вияву неповаги до правосуддя. Однак суд не є засобом для будь-якої сторони в її зловживанні правами та не толерує цього.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки предметом спору визначено безпосередньо оскарження рішення державного реєстратора тому судові витрати підлягають покладенню безпосередньо на нього.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

скасувати рішення державного реєстратора Державного підприємства Івано-Франківський науково дослідний та проектний інститут землеустрою Цалин Андрія Богдановича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35065134 від 05/05/2017 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :04:002:0311 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності;

стягнути з ОСОБА_9 на користь Івано-Франківської міської ради 1921 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.