Справа №489/4073/19
Провадження № 22-ц/812/1097/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В

У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувало, що відповідно до укладеного договору б/н від 06 серпня 2008 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначало, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням умов договору, станом на 30 червня 2019 року відповідач має заборгованість 69 878,11 грн., з яких: 2 100,53 грн. заборгованість за тілом кредиту; 62 511,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 700 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3 315,62 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 69878,11 грн. за кредитним договором б/н від 06 серпня 2020 року та 1921 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ БК «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року в розмірі 2 100 грн. 53 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 62 511,96 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 700 грн.; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 3 315,62 грн. - штрафу (процентна складова) - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 57 грн. 82 коп.

Рішення суду першої інстанції про стягнення лише тіла кредиту мотивоване відсутністю належних та допустимих доказів договірних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 щодо сплати процентів, пені та штрафів.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк»», посилаючись на те, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи, просило його скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідач правом на відзив не скористався.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 06 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що вона згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, розміщеними на офіційному сайті Приватбанку, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та зобов`язана виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

До позовної заяви позивачем додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписані відповідачем та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 9, 10-22).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 червня 2019 року становить 69 878,11 грн., з яких: 2 100,53 грн. заборгованість за тілом кредиту; 62 511,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 700 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3 315,62 грн. - штраф (процентна складова).

При цьому із доданого до позовної заяви розрахунку слідує, що за період з 06 серпня 2008 року по 30 червня 2019 року відсоткова ставка Банком змінювалась неодноразово, а саме з:06 серпня 2008 року відсоткова ставка становила 36% на рік, 01 січня 2013 року - 30%, 01 вересня 2014 року - 34,80%, 01 квітня 2015 року - 43,20%

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 та 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.ст.1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту сторонами не оскаржувалось, тому відповідно до приписів ч.1ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядалось.

Як вбачається з позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк», позивач обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за процентами посилався на те, що такі умови договору були узгоджені між сторонами, оскільки ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, та погодилася на встановлені Тарифи банку, які передбачали оплату процентів, пені та комісії, а також штрафу на користь позивача.

За вищезазначеним кредитним договором позичальником отримано кредитні карти № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 зі строком дії останньої до листопада 2017 року (а.с. 54).

Одночасно з Анкетою-заявою відповідачкою було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", в якій зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом 3,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним; порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості; розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів; розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо (а.с.9).

Однак, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості по процентам, суд першої інстанції зосередив свою увагу на анкеті-заяві відповідача, де дійсно не обумовлювалась процентна ставка, але не зважив на наявну у справі Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка була підписана позичальником 06 серпня 2008 року і в якій сторонами договору було узгоджено умови кредитування, що у розумінні ст.628 ЦК України є обов`язковим до виконання ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підписавши 06 серпня 2008 року анкету-заяву та Довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування.

Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №70/6058/17 від 04 грудня 2019 року та №382/327/19 від 12 лютого 2020 року.

Таким чином, наявними у справі матеріалами підтверджено, що укладений між сторонами кредитний договір складається з ряда позицій, що у сукупності визначають кредитний ліміт і обсяг плати за користування ним.

З урахуванням наданих позивачем доказів та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення заборгованості по процентам та неустойки, як таке, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним, оскільки вимоги банку до відповідача щодо стягнення процентів, неустойки були обґрунтованими.

З моменту отримання карти відповідач користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості.

Водночас, докази дотримання банком процедури зміни процентної ставки з 3% на місяць, 36% річних на відсоткові ставки, які вказані в розрахунку позивача при подачі позову, в матеріалах справи відсутні.

В поясненнях до апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» надало розрахунок заборгованості за погодженими первісними ставками процентів та штрафами.

Згідно з вказаним розрахунком та випискою з особового рахунку, відповідач станом на 30 червня 2019 року має заборгованість за тілом кредиту 2871 грн. 52 коп., заборгованість за процентами, які розраховано, виходячи зі ставки 36 % річних (3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік) - 2952.18 грн., а також 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 291 грн. 19 коп. штрафу (процентна складова).

Оскільки погодження сторонами збільшення процентної ставки матеріали справи не містять, тому, на думку колегії суддів, заборгованість по сплаті процентів у розмірі 62 511,96 грн. не може бути стягнута.

Проте, виходячи з викладених обставин справи та вимог законодавства, колегія суддів вважає, що позивач мав право на нарахування відповідачу процентів за ставкою 36% річних, що становить 2952,18 грн., що підтверджується поданим до заяви розрахунком Банку.

У поясненнях представника банку, поданих до суду апеляційної інстанції, хоча і міститься посилання на заборгованість по тілу кредиту у сумі 2871, 52 грн., проте у цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а отже колегією суддів апеляційного суду не переглядається.

Щодо вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені та штрафу слід зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому не можливе їх одночасне застосування за одне й те саме порушення.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, та Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 2-2171/11.

Згідно умов кредитування, що підписані позичальником, передбачено штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більше ніж 30 днів - 250 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій.

Нарахування пені провадиться за несвоєчасне погашення заборгованості.

Отже, зі змісту підписаної відповідачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вбачається, що як пеня, так і штраф, які позивач просить стягнути з відповідача, нараховуються за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Враховуючи закріплену у Конституції України заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, колегія суддів вважає можливим задовольнити вимоги Банку про стягнення штрафу, відмовивши у задоволенні вимог про стягнення пені.

Оскільки у відповідача станом на 30 червня 2019 року наявна заборгованість за тілом та процентами, то є підстави для нарахування штрафів.

Враховуючи розмір стягненої та неоскаржуваної заборгованості відповідача за тілом кредиту у сумі 2100, 53 грн. та заборгованості по процентам 2952,18 грн., колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача штрафи в розмірі 250 грн.- фіксована частина та 252 грн. 63 коп. - процентна складова ((2100,53 +2952,18) х 5%).

Визначаючи розмір заборгованості лише за тілом кредиту у розмірі 2100, 53 грн., суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, виписку з особового рахунку відповідача, не з`ясував розмір фактичної заборгованості за процентами та неустойкою.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та вважав безпідставними вимоги Банку про стягнення з позичальника процентів та неустойки, то на підставі пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України, рішення суду в цій частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку 2952 грн. 18 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 252 грн. 63 коп. штрафу (процентна складова).

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності розподілу судового збору до задоволених вимог 7,95 % (5555,34 : 69878,11 х 100) підлягає скасуванню судове рішення в частині розміру стягнутого судового збору. Зокрема з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за подання позовної заяви 152,72 грн. (1921 х 7,95%) судового збору та за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги 229 грн. 08 коп. (2881,5 х 7,95%) судового збору.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 381грн. 80 коп. (152,72+ 229,08).

Керуючись ст.ст. 367, 368,374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, неустойки та судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) за кредитним договором без номеру від 06 серпня 2008 року станом на 30 червня 2019 року заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 2952 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 18 коп., штраф (фіксована частина) - 250 (двісті п`ятдесят) грн., штраф (процентна складова) - 252 (двісті п`ятдесят дві) грн.63 коп. та 381 (триста вісімдесят одну) грн.80 коп.судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

У задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.