Справа № 361/8221/19
Провадження № 2/361/1293/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Бас Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2019 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Свій позов обґрунтувала тим, що вона була згідно наказу від 03 січня 2017 року за № 2/3 звільнена з посади начальника відділу організації оплати праці Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Київській області, у зв`язку зі скороченням посади.

Розрахунок у день звільнення не був проведений, а тому рахує, що першим днем затримки розрахунку стало 03.01.2017 року, тому на отримання середньої зарплати за затримку розрахунку позивач має право за період з 03.01.2017 року по 14.02.2017 року включно (день отримання позивачем розрахунку при звільненні).

Позивач зазначає, що з довідки про доходи Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України від 10 березня 2017 № 53 про заробітну плату вбачається, що середня заробітна плата позивача за листопад-грудень 2016 року, тобто за два місяці роботи перед звільненням складає: 25 014,47 грн.(листопад) +45 068, 89 гри. (грудень)= 70 083,36 грн.

У листопаді-грудні 2016 року позивачем фактично відпрацьовано 22+20 (22 дні по графіку за мінусом 2-х днів відпустки)=42 робочі дні.

Тобто середньоденна заробітна плата становить 70 083,36/42=1668,65 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить: з 03.01.2017 року по 14.02.2017 року включно 30 робочих днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 1668,65 гри (середньоденна заробітна плата) х 30 (кількість робочих днів затримки) =50 059,50 грн., який позивач і просить стягнути із відповідача.

Також позивач зазначила, що їй була завдана і моральна шкода, яку вона оцінила в розмірі 5000 грн. та просить стягнути із відповідача на її користь.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київській області Радзівіл А.Г. від 22 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача та позивач у судове засідання не з"явились, до суду подали заяву про можливість розгляду справи у їх відсутності, позов зазначили, що підтримують, просили вимоги задовольнити.

Представник відповідача будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в редакції Постанови № 542 від 29.07.2015, п.1 у випадку : а) виплати компенсації за невикористані відпустки; є) виплати вихідної допомоги; з) вимушеного прогулу; л) в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, п.2: У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Порядок нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, розписаний у п.8 даного порядку, зокрема нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, щонаказом від 03 січня 2017 року за № 2/3 ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу організації оплати праці Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Київській області, у зв`язку зі скороченням посади.

Таким чином відповідач мав здійснити розрахунок із ОСОБА_1 - 03.01.2017 року, але фактично здійснив розрахунок 14.02.2017 року, що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача АТ КБ "Приватбанк" від 13.11.2019 року.

З довідки про доходи Головного територіального управління юстиції у Київській області Міністерства юстиції України від 10 березня 2017 № 53 про заробітну плату вбачається, що середня заробітна плата позивача за листопад-грудень 2016 року, тобто за два місяці роботи перед звільненням складає: 25 014,47 грн.(листопад) +45 068, 89 гри. (грудень)= 70 083,36 грн.

У листопаді-грудні 2016 року позивачем фактично відпрацьовано 22+20 (22 дні по графіку за мінусом 2-х днів відпустки)=42 робочі дні.

Тобто середньоденна заробітна плата становить 70 083,36/42=1668,65 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить: з 03.01.2017 року по 14.02.2017 року включно 30 робочих днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 1668,65 гри (середньоденна заробітна плата) х 30 (кількість робочих днів затримки) =50 059,50 грн.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходіву зв`язку із порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 цього ж Закону встановлює, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-144цс13ВСУ від 29.01.2014 року не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, які належним чином підтверджені доказами, а тому позовні вимоги в частині стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50059 грн. 54 коп. слід задовольнити.

Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено в судовому засіданні дійсно із позивачем не був вчасно проведений розрахунок при звільненні, вказані дії вчиненні відповідачем в порушення вимог закону, та призвели до моральних переживань позивачем, оскільки їй прийшлося знаходити засоби для забезпечення належного рівня її життя, що негативно відобразились на її здоров`ї, позивач перенесла - гіпертонічний криз, що підтверджується витягом із медичної картки амбулаторного хворого, яка міститься в матеріалах справи.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, суд дійшов висновку про відшкодування позивачу моральної шкоди, в розмірі в 5000 (п`ять тисяч) гривень, яка є співмірною із завданими моральними стражданнями.

Керуючись вимогами ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 141, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50059 грн. 54 коп.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь держави судовий збір в розмірі 1536 грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.