Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 727/3232/17

провадження № 61-36600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Чернівецької міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Чернівецька міська рада

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 січня 2018 року у складі судді Семенка О. В. та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення з квартири ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Чернівці. Згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 02 квітня 1996 року № 221/9 зазначена квартира була передана Дністровсько-Прутському БУВР для використання під гуртожиток. Відповідно до клопотання № 35 від 23 травня 2003 року державного проектно-розвідувального інституту «Львівдіпроводгосп» водій - слюсар ОСОБА_1 тимчасово, на період роботи, був зареєстрований та вселений у дане жиле приміщення. Рішення про вселення ОСОБА_1 в квартиру на АДРЕСА_2 виконавчим комітетом міської ради не приймалося та ордер не видавався, з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення не укладався.

На підставі наказу Чернівецького філіалу державного проектно-розвідувального інституту «Львівдіпроводгосп» від 31 жовтня 2005 року № 27к ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням. Після звільнення з роботи ОСОБА_1 зобов`язаний був звільнити квартиру на АДРЕСА_2 , яка використовувалася як гуртожиток, однак цього не зробив.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 з 31 жовтня 2005 року втратив право проживання у квартирі АДРЕСА_1 , перебуває за кордоном, однак залишається зареєстрованим у спірній квартирі, а тому просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .

Пізніше спірну квартиру було опечатано КЖРЕП № 14, однак пломби та печатки були зірвані невідомими особами, які самовільно, без відповідної правової підстави, заволоділи квартирою АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим виконавчим комітетом міської ради спрямовано відповідного листа до органів поліції щодо встановлення осіб, які самоправно заволоділи даною квартирою.

Відповідно до листа Шевченківського відділення поліції Чернівецького ВП Головного управління національної поліції в Чернівецькій області від 16 лютого 2017 року № 1193 у спірній квартирі проживає ОСОБА_2

01 березня 2017 року на ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за статею 151 КУпАП - самовільне зайняття комунальної квартири АДРЕСА_1 .

Постановою від 10 березня 2017 року № 8 адміністративної комісії при виконавчому комітеті міської ради ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого статтею 151 КУпАП самоправне зайняття жилого приміщення та накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Постанова адміністративної комісії набрала законної сили 21 березня 2017 року.

Однак ОСОБА_2 ухиляється від добровільного звільнення самоправно зайнятого жилого приміщення, а тому просив виселити його з усіма залежними членами родини із квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2017 року до участі у справі як третю особу залучено Чернівецьку міську раду.

У жовтні 2017 року Чернівецька міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів, в якому просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 з усіма залежними членами родини з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Даний позов мотивований аналогічними вищевикладеними обставинами, а також тим, що Чернівецька міська рада є власником спірного житла.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Чернівецької області від 11 квітня 2018 року, в задоволенні позову виконавчого комітету Чернівецької міської ради відмовлено, позов Чернівецької міської ради задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги Чернівецької міської ради, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був вселений в квартиру тимчасово на період роботи, вказане житло не є гуртожитком, ордер йому не видавався, після звільнення з роботи він квартиру не звільнив, користувався нею, продовжує бути зареєстрованим, тому ОСОБА_1 слід визнати таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 самовільно зайняв жиле приміщення, в добровільному порядку не звільняє квартиру АДРЕСА_1 , а тому підлягає виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У червні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 січня 2018 року в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Чернівецької міської ради відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що якщо ОСОБА_1 не набув права користування жилим приміщенням з моменту вселення, то відповідно він не може визнаватись таким, що втратив право цього ж користування, адже його не мав. Задовольняючи позовні вимоги, суди послалися на частину третю статті 98 ЖК України. Проте, ця норма регулює правовідносини між тимчасовими мешканцями і наймачем або членами його сім`ї, по друге в ній йде мова про звільнення та виселення без надання іншого жилого приміщення. Тобто, правовою нормою не регулюються правовідносини, пов`язані із втратою права на користування житлом.

Щодо виселення ОСОБА_2 , касаційна скарга обґрунтована тим, що на день звернення з позовом до суду відсутнє рішення суду, що вступило в законну силу, яким було б визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою чи виселено його з неї, отже правомірність користування нею презюмується. ОСОБА_1 як наймач, вселив в займане ним приміщення члена сім`ї брата ОСОБА_2 , що передбачено статтею 65 ЖК України, тобто самоправність зайняття ним приміщення відсутня. Суди керувалися частиною третьою статтею 116 ЖК України, а саме тим, що особи, які зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_2 був вселений в спірну квартиру як член сім`ї наймача ОСОБА_1 , а не самоправно, то останній не може бути виселений з неї на підставі частини третьої статті 116 ЖК України.

При вирішенні справи, суди обмежилися вирішенням питання, чи було їх проживання у квартирі сумісним із положенням законодавства, пов`язуючи таке право виключно з ордером на зайняття квартири. Не встановили баланс між інтересами, зареєстрованого у спірній квартирі ОСОБА_1 , фактично проживаючого у його рідного брата ОСОБА_2 у збереженні житла, не оцінено у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що вони тривалий час проживають у квартирі, сплачують витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються у касаційному порядку у частині задоволення позову, тому в іншій частині судом касаційної інстанції не перевіряються.

Позиція інших учасників справи

У липні 2018 року начальник Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 01 квітня 2018 року залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що з моменту вселення в дану квартиру і до моменту винесення рішення даними особами жодного разу не були сплачені комунальні послуги, оскільки усі договори на надання послуг були оформлені БУВР Пруту та Сірету і відповідно управлінням усі роки і сплачувались послуги. На час подання відзиву рішення суду виконане, ОСОБА_1 знятий з реєстрації, а ОСОБА_2 виселено з даної квартири виконавчою службою, про що складено акт державного виконавця від 25 травня 2018 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи № 727/3232/17-ц надійшли до Верховного Суду та 14 квітня 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з Наказом від 05 травня 2003 року № 14 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу.

За клопотанням від 23 травня 2003 року № 35 Чернівецької філії Державного проектно-розвідувального інституту «Львівдіпроводгосп» водій - слюсар ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 .

Квартира за вищевказаною адресою належить Чернівецькій міській раді, форма власності - комунальна.

З наказу Чернівецького філіалу державного проектно-розвідувального інституту «Львівдіпроводгосп» від 31 жовтня 2005 року № 27к вбачається, що водія-слюсара ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України.

Трудові відносини припинилися 31 жовтня 2005 року, ОСОБА_1 не проживає у спірному житловому приміщенні з жовтня 2012 року, комунальні платежі не сплачує.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 20 січня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Вищезазначеним судовим рішенням також встановлено, що спірне житлове приміщення надавалося ОСОБА_1 для проживання на період роботи як гуртожиток, а не як квартира. Рішення про виділення спірного жилого приміщення ОСОБА_1 як квартири в установленому порядку не приймалося, ордер на це житло не видавався.

Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що оскільки спірна квартира є власністю територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, тому останній належить право вимоги щодо виселення осіб, які займають приміщення без відповідних правових підстав.

Однак, колегія суддів Верховного Суду з таким висновком не погоджується, оскільки суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наступне.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. 34. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Але апеляційний суд пропорційність виселення відповідача меті цього обмеження права на повагу до житла не оцінив, не перевірив чи покладе виселення на відповідача надмірний тягар (зокрема, чи мають відповідачі інше житло). Хоча суди мають як надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів стосовно застосування норм права, так і надавати оцінку виселення в контексті принципу пропорційності. А тому зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційногосуду скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 11 квітня 2018 року скасувати.

Справу № 727/3232/17 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Чернівецької області від 11 квітня 2018 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук