Номер провадження: 22-ц/813/2524/20
Номер справи місцевого суду: 497/1503/14-ц
Головуючий у першій інстанції Раца В.А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-суддіКомлевої О.С.,

суддів:Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Раца В.А., -

в с т а н о в и в:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі за текстом ПАТ КБ«ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 200413 CRED від 29.12.2007 року в розмірі 432 866,22 грн., яка утворилась станом на 30.03.2015 року, звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок загальною площею 248,30 кв.м., житловою площею 90,90 кв.м. та на земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №200413-CRED від 29.12.2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх, передбачених нормативно-правовими актами держави, дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити всіх відповідачів з зазначеного житлового будинку, який є предметом іпотеки.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 29.12.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №200413-CRED, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 150 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 22.12.2010 року. Банк виконав свої зобов`язання по названому договору та надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти, але відповідач у встановлені договором строки кредит не повертав та річних не сплачував, в зв`язку з чим станом на 30.03.2015 року заборгованість за кредитним договором складала 432 866 грн. 22 коп. , з яких 105 054 грн. 13 коп. заборгованість за кредитом, 327 812 грн. 09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.12.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно зазначений вище житловий будинок, який належить ОСОБА_1 на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 176 750 грн. Письмову вимогу Банку щодо погашення заборгованості за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк не виконав. Заборгованість за кредитом не погасив. Разом з відповідачем ОСОБА_1 в зазначеному житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , якіу зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки разом з відповідачем ОСОБА_1 підлягають виселенню з цього житлового будинку із зняттям їх з реєстраційного обліку в цьому будинку.

Також позивач зазначив, що прострочену заборгованість по кредитному договору, яка виникла станом на 25.12.2008 року, відповідач погасив 30.12.2008 року. 24.01.2009 року відповідач знову порушив умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості по кредитному договору, проте 18.02.2009 року прострочена заборгованість була погашена відповідачем. Останній платіж по кредитному договору відповідач ОСОБА_1 здійснив 27.06.2012 року в сумі 9 грн.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 01 серпня 2019 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк`звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, і ухвалено необґрунтоване, незаконне рішення суду.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, щосуд відмовляючи у задоволені позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності не звернув увагу на те, що строк позовної давності декілька разів переривався, про що позивачем були надані докази щодо переривання строку позовної давності.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник ОСОБА_2 зазначає, щорішення суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності є обґрунтованим та законним та суд приймаючи рішення діяв на підставі та в межах матеріального та процесуального права.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стало відомо про те, що ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області провадження у справі було зупиненодо залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , також витребувана копія спадкової справи, що відкрилася після смерті ОСОБА_1 .

Відповідно до копії спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою про прийняття спадщини звернулася його донька ОСОБА_3 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області провадження у справі було поновлено.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено головуючого суддю Калараша А.А. зі складом колегії суддів.

Ухвалою суду справа призначена до розгляду.

Відповідно до Указу Президента України від 07.05.2019 року суддя Калараш А.А. відрахований зі штату судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільній суд.

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 червня 2019 року цивільна справа за апеляційноюскаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 61-62 т. 3).

Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 06.11.2019 року, 15.04.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня 2019 року по червень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 900 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк», перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з серпня 2017 року (а.с. 201 т. 2).

Сторони про розгляд справи на 24 червня 2020 року сповіщені.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 29.12.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк`та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №200413-CRED, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 150 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 22.12.2010 року. Згідно з пунктом 2.2 кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язався використовувати кредитні кошти на зазначені в договорі цілі, забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів в порядку та в строки згідно Графіку погашення кредиту і процентів - Додатку № 1 до кредитного договору, який є невід`ємною частиною договору (а.с.15-20т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №200413-CRED від 29.12.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 248,30 кв.м., житловою площею 90,90 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 490 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Болградською міською радою Одеської області 06.02.2004 року, зареєстрованого в КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» в книзі 14, номер запису 61, реєстраційний номер 21534874. Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнювала 176 750 грн. (а.с.53-55т.1).

Відмовляючи у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у порушення умов кредитного договору не своєчасно та не в повному обсязі сплачував кредитну заборгованість.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до п.п.2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору визначено те, що в разі порушення позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором банк має право змінити умови договору та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Судом вірно встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 25 грудня 2008 року, а період з якого не платяться проценти 21 січня 2008 року, тому за визначенням пункту 5.7 кредитного договору строк позовної давності встановлений сторонами тривалістю п`ять років, сплинув 25 грудня 2013 року, проте до суду позивач звернувся тільки у червні 2014 року, тобто після закінчення строку позовної давності.

Згідно положень ч.2 ст.1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені вище погашення боргу було здійснено банком шляхом списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 без його безпосереднього розпорядження у відповідності до положень кредитного договору від 29.12.2007 року.

Натомість відповідно до положень ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Судом обґрунтовано не було взято до уваги твердження позивача про те, що перебіг позовної давності було перервано, відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України у 2011 році шляхом подання ПАТ КБ «ПриватБанк» до Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ позову до ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпропетровська, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, оскільки з зазначеним позовом позивач звертавсяз іншими вимогами, а саме про стягнення заборгованості, а не звернення стягнення на майно, хоча і по діючому кредиту.

Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У зв`язку з викладеним, відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про неможливість застосування у даному випадку положення ч.2 ст.264 ЦК України, оскільки зі змісту рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 04.05.2011 року по справі № 2-1696/11 вбачається, щопредметом позову є стягнення заборгованості, натомість, предметом спору у цивільній справі № 497/1503/14-ц є зверненням стягнення на предмет іпотеки та виселення, тобто, наявні різні предмети спору, що не дає можливості застосувати у даному випадку положення ч.2 ст.264 ЦК України.

Зі змісту ч. 3,4 ст. 266 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищенаведене, суд на законних підставах відмовив у задоволені позову, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду по справі № 357/9126/17-ц від 10.10.2019 року.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк»про те, щострок позовної давності декілька разів переривався, про що позивачем були надані докази, однак суд на наведене не звернув уваги та відмовив у задоволені позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи позивач при зверненні до суду пропустив строк позовної давності.

Такожзазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі ці доводи були розглянуті судом першої інстанції під час розгляду справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Більш того, апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції спадкоємцями ОСОБА_1 повністю відбулось погашення заборгованість на користь КБ «Приватбанк», що підтверджується письмовими доказами наданими банком (а.с. 83-87 т. 3).

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03 липня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк