МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 482/1410/16-ц
Провадження № 22-ц/812/1088/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.

за участі відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2017 року, ухвалене під головуванням судді Баранкевич В.О. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним і застосування наслідків його недійсності,-

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним і застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування позовних вимог, вказував, що 22 червня 2015 року ОСОБА_2 уклав договір найму житлового приміщення, а саме - житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 .

Вважає, що вказаний договір є недійсним за наступних обставин. У червні 2015 року позивач шукав житло для купівлі. Приблизно в цей час він познайомився з ОСОБА_1 , яка продавала житловий будинок АДРЕСА_1 . З відповідачкою домовилися про всі умови договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, в тому числі і про ціну - 100 000 грн.

Проте, згодом ОСОБА_1 повідомила позивачу, що укласти договір купівлі-продажу житлового будинку не має можливості, а замість нього потрібно укласти договір найму житлового приміщення, який фактично являється договором купівлі-продажу.

За таких обставин 22.07.2015 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір найму житлового приміщення. При підписанні договору позивачем було передано відповідачці 100 000 гривень як плату за житловий будинок.

Переїхавши до житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач відмітив, що дане житло знаходиться в непридатному для проживання стані. Відповідачка обіцяла провести необхідний ремонт, проте цього не виконала. Також, позивач та відповідачка домовлялися, що ОСОБА_1 зареєструє позивача за адресою АДРЕСА_1 . Замість цього, відповідачка зареєструвала позивача за своїм місцем проживання, а саме - АДРЕСА_2 .

Оскільки ОСОБА_3 не виконувала домовленостей, таких як приведення житлового будинку у придатний для проживання стан, реєстрація місця проживання позивача у будинку, у позивача виникли сумніви щодо добросовісності відповідачки.

Позивач вирішив розірвати договір, а саме - відмовитися від жодних прав на житловий будинок та отримати назад свої кошти. Проте, відповідачка відмовилася повертати гроші за вказаний будинок, внаслідок чого позивач змушений вирішувати дане питання у судовому порядку.

Також зазначає, що він людина похилого віку та має 11 групу інвалідності, тому під час укладання договору найму житлового приміщення він помилявся щодо його правової природи.

На користь того, що дійсно помилявся в правовій природі оспорюваного договору та насправді мав намір укласти саме договір купівлі-продажу свідчить те, що ним одноразово в момент підписання договору було передано 100 000 грн. як плату за житловий будинок, також у вказаному договорі вказано, що позивач буде проживати у даному житловому приміщенні довічно ( п. п. 1.5., 1.4 договору).

На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним договір найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 грн., сплачені на виконання договору найму житлового приміщення, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22.06.2015 року.

23.09.2017 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд: : 1) визнати недійсним договір найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 ; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 грн., сплачені на виконання договору найму житлового приміщення, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22.06.2015 року.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2017 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок нікчемності вказаного правочину.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 грн. 00 коп., застосувавши наслідки недійсності правочину.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави, 1000 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначала, що прийняте 30 листопада 2017 року Новоодеським районним судом Миколаївської області рішення є неправильним та незаконним, оскільки позивач взагалі не надав суду доказів про передачу їй коштів в сумі 100000 грн.

Представник позивача в позовній заяві та в судовому засіданні як на доказ передачі їй коштів посилалась лише на п. 1.5 договору: «1.5. Плата за приміщення становить 100000 (сто тисяч) грн. і вноситься одноразово в момент підписання договору», який і підтверджує на його думку факт передачі коштів. З такою позицією погодився і суд оскільки, як вважає суд, відповідачка поставила свій підпис на договорі тому і підтвердила факт отримання коштів від позивача. Також представник позивача як на доказ отримання нею коштів посилалась на висновки Новоодеського ВП ГУНП № 1799/61-2016 та № 2185/61-2016 і зокрема на її пояснення, але після вивчення зазначених матеріалів, з`ясувалось, що її пояснення не містять визнання факту отримання коштів в сумі 100000 грн. від позивача.

Таким чином, відповідачка вважає, що рішення суду щодо стягнення з неї коштів ґрунтується тільки на трактуванні п. 1.5 договору найму, а не на конкретних доказах, п. 1.5. договору найму, виходячи зі змісту та значення слів не підтверджує факт передачі коштів, а тільки покладає обов`язок на позивача сплатити певні кошти мені при підписанні договору. Договір також не містить конкретних фраз таких як: «кошти отримані до підписання договору або кошти отримані при підписанні договору» які б беззаперечно дійсно стверджували факт отримання

Таким чином доказів виконання позивачем обов`язку по сплаті відповідачці 100000 грн. матеріали справи не містять.

Тому, на погляд апелянта, рішення суду прийнято ґрунтуючись на припущеннях.

Враховуючи викладене, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, порушення процесуального законодавства, просила скасувати рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2017 року в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 100000 грн. та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що 22.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір найму житлового приміщення, а саме - житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний факт підтверджений сторонами в судовому засіданні та ніким не оскаржується.

Як зазначено в даному договорі, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності без номеру, виданого Новоодеською міською радою 15.01.1981 року.

Проте в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 на день укладення вказаного правочину (договору найму житлового приміщення), тобто станом на 22.07.2015 року не була власником вищезазначеного житлового будинку, і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна взагалі відсутні відомості про такий об`єкт нерухомого майна.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що укладений договір найму житлового будинку суперечить та не відповідає вимогам Закону, а саме ч.1 ст.810 ЦК України та ч.1 ст.812 ЦК України, а тому є нікчемним.

У зв`язку з цим суд не прийняв до уваги посилання позивача не недійсність вказаного договору з підстав того, що позивач, як особа, яка вчинила правочин, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Суд прийшов до такого висновку також на підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того судом було взято до уваги положення ч.1 ст.216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд вважав встановленим, що відповідачка ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_2 100 000 грн. на виконання договору найму житлового будинку. При цьому судом не було прийнято твердження представника відповідачки, що вона не отримувала гроші тому, що відповідно до п.1.5 вказаного договору плата за приміщення становить 100 000 грн. і вноситься одноразово в момент підписання договору. Відповідачка ОСОБА_1 поставила свій підпис на договорі, що сторонами не заперечується і підтверджується матеріалами справи, в саме висновками Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області № 1799/61-2016 та № 2185/61-2016, згідно яких відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення такого договору і його підписання сторонами. За таких обставин суд вважає, що підписавши вказаний договір ОСОБА_1 підтвердила факт отримання нею грошей від ОСОБА_2 на виконання вказаного договору.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, і в цій частині в задоволенні позову необхідно відмовити, у зв`язку з нікчемністю вказаного правочину, а позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 100 000 грн., сплачених на виконання договору найму житлового приміщення, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22.06.2015 року підлягають задоволенню.

Зазначене рішення суду вже було предметом перегляду судом апеляційної інстанції. За результатами такого перегляду постановою апеляційного суду Миколаївської області від 05 лютого 2018р. рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 100 000 грн. було скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанова апеляційного суду Миколаївської області від 05 лютого 2018р. була скасована, а справа передана до суду апеляційної інстанції для нового розгляду.

Згідно ч.5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок нікчемності вказаного правочину, учасниками процесу в установленому законом порядку не оскаржується.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок нікчемності вказаного правочину, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 100 000 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. ч. 1.2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Рішенням суду першої інстанції встановлено, що договір найму житлового приміщення від 22.06.2015 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 є нікчемним в силу закону, а тому не потребує визнання його недійсним.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін ( ч.4 ст. 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Крім того, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як убачається зі змісту договору найму спірного житлового будинку, зокрема, п.1.4 та 1. 1.7 сторони досягли згоди, що наймач (у даному випадку позивач) буде проживати в будинку довічно і договір діє до настання смерті наймача. Відповідно до п.1.5 вказаного договору плата за приміщення становить 100 000 грн. і вноситься одноразово в момент підписання договору.

Даний договір добровільно підписаний сторонами в присутності дочки відповідачки ОСОБА_4 та особи, яка склала договір- ОСОБА_5 .

Підписи сторін договору і, зокрема, відповідачки в договорі, яка підписала його без застережень, свідчить про виконання сторонами умов цього договору, в тому числі і положень п. 1.5 щодо внесення плати за приміщення. Належних та допустимих доказів зворотного відповідачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суду надано не було.

За такого суд правомірно критично віднісся до стверджень відповідачки про те, що позивач не передавав їй на виконання умов договору найму житлового будинку кошти у зазначеному в договорі розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що після вивчення матеріалів перевірки, здійсненої Новоодеським ВП Вознесенського відділу поліції за заявою ОСОБА_2 було з`ясовано, що її пояснення не містять визнання факту отримання від позивача коштів у розмірі 100000грн., не є підставою для скасування рішення суду, так як в рішенні суд постався на висновки Новоодеського ВП Вознесенського відділу поліції № 1799/61-2016 та № 2185/61-2016, як на підтвердження того, що відповідачка не заперечувала факт укладання договору і його підписання сторонами, а не факт передачі їй коштів.

За такого, переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та доказів, наданих учасниками процесу суду, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року