судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська
Як передбачено ст. 293 ЦПК України розгляд справ у порядку окремого провадження про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних.
Відповідно до ч.3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
За змістом ч. 1 ст. 35 ЦПК України, питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
Згідно із ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Так, при розгляді у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_1 про припинення госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги більшістю голосів, вирішено у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
Проте, я не погоджуюсь з таким рішення з огляду на наступне.
Як вбачається з наданих в судовому засіданні пояснень лікарем-психіатром Бичковим Михайлом ОСОБА_2 , на час розгляду справи про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу - він дійсно таку заяву підтримував, оскільки особа на той час потребувала примусової госпіталізації. Проте, на час розгляду заяви ОСОБА_1 про припинення госпіталізації останнього, на його особисту думку ОСОБА_1 спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, однак у зв`язку з відсутністю необхідних аналізів та відповідного висновку комісії лікарів він не може взяти на себе відповідальність про виписку останнього з лікарні. На питання представника ОСОБА_1 , лікар повідомив, що можливість отримання додаткових аналізів може бути забезпечена і в амбулаторних умовах.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до ст.. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу», перебування особи в закладі з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.
З огляду на те, що лікар-психіатр Бичков М.Є. в судовому засіданні стверджував про відсутність підстав вважати, що на час розгляду заяви ОСОБА_1 про припинення госпіталізації останній не спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а також сам ОСОБА_1 наголошував на тому, що наразі почуває себе добре та ніякої небезпеки для себе або інших не несе, спроможний самостійно задовольняти основні життєві потреби, тому я вважаю, що підстав визначених ст.ст. 14,17 Закону України «Про психіатричну допомогу» для продовження госпіталізації ОСОБА_1 не існує.
Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.
Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність зі слів лікаря підстав вважати, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих або виявляє ознаки неспроможності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вважаю, що заява ОСОБА_1 про припинення госпіталізації повинна була бути задоволена, оскільки відпали підстави, за якими було проведено його госпіталізацію.
Суддя Самарського
районного суду
міста Дніпропетровська Кушнірчук Р.О.