Номер провадження: 22-ц/813/3208/20
Номер справи місцевого суду: 522/6197/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, та стягнення додаткових витрат на дитину, судових витрат, на рішенняПриморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 30 жовтня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила змінити розмір стягнених аліментів на утримання сина, ОСОБА_3 , а саме: просила стягувати на утримання сина аліменти у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також просила стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 1 000,00 грн. Щомісячно та судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2015 року (справа №522/18002/15-ц) відповідач має сплачувати на користь позивачки на утримання сина аліменти у розмірі 700,00 грн., за виконавчим листом відповідач сплачує аліменти, заборгованості не має. Проте, розмір аліментів не дозволяє позивачці в повній мірі забезпечити повноцінне утримання дитини, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вважає доцільним збільшити розмір аліментів з 700,00 грн. до 2 000,00 грн. Також в позові зазначено, що через декілька місяців після народження дитина почала хворіти, йому було встановлено діагноз: синдром ліквородинамічних порушень в стадії субкомпенсації, синдром рухових порушень в наслідок ураження центральної нервової системи. Відповідач після розірвання шлюбу проживає окремо на протязі трьох років, дитиною не цікавиться, окрім аліментів за рішенням суду, іншої грошової допомоги не надає. Крім того, ще до розірвання шлюбу відповідач на лікування дитини допомоги не надавав. ОСОБА_1 самостійно та за допомогою своєї матері піклується життям та здоров`ям сина, який у зв`язку з тяжкими діагнозами потребує постійного лікування, вживання лікарських препаратів, відвідування спеціальних дошкільних закладів, на що необхідні додаткові витрати. У зв`язку із тим, що аліментів, присуджених на рішенням суду у розмірі 700,00 грн., не вистачає на утримання дитини, а відповідач в добровільному порядку додаткової грошової допомоги не надає, тому ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду із відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено, з дня набрання рішенням законної сили, розмір аліментів, стягнутих на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року (справа №522/18002/15-ц), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 700 грн. на 1 110, 00 грн. (одну тисячу сто десять гривень 00 копійок) з урахуванням індексації, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 500, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, наданим позивачем, а саме посилаючись на них, апелянт просила суд змінити розмір аліментів з 700 грн. на 2 000 грн., з урахуванням всіх розрахунків на утримання дитини щомісячно. Додаткові витрати на дитину, які просить стягнути позивач, дійсно зумовлені особливими обставинами, та відповідають переліку ст. 185 СК України. Крім того, доведеними і обгрунтованими є витрати на правову допомогу у розмірі 10 300 грн., що не було враховано судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2015 року було розірвано (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі Одеського міського управління юстиції (а.с.4). Дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 700,00 грн. щомісячно, починаючи з 31 серпня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.6).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України).

Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24 листопада 2015 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 700,00 грн.

Суд першої інстанції вірно погоджився з доводами позивача про те, що за час, який минув після стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 грн., значно збільшився законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум становить:

для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року 1 626 гривень, з 1 липня 1 699 гривень, з 1 грудня 1 779 гривень;

Для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року 2 027 гривень, з 1 липня 2 118 гривень, з 1 грудня 2 218 гривень;

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.ст.181, 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Згідно ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

При цьому, судом враховано положення ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно якої об`єктом індексації є також розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Статтею 5 даного Закону встановляється, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів.

З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, та що дитини вже виповнилось 7 років, який потребує більших затрат, суд дійшов обгрунтованого висновку, що заявлені позивачкою вимоги про збільшення розміру аліментів ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дітей, їх рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей, а тому підлягають задоволенню частково у розмірі 50% від прожиткового мінімуму, що дорівнює 1 100,00 грн.

Одночасно, у резолютивній частині оскаржуваного рішення судом помилково не було зазначено, що розмір аліментів має становити не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Щодо стягнення додаткових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Так, згідно п.18. постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої статтею 185 СК України вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Як вірно встановлено судом, малолітня дитина хворіє, йому встановлено численні діагнози: герметична інфекція; распіраторний алергоз; ознаки внутрішньої відкритої симетричної тетравентікулярної гідроцефалії; кіста задньої черепної ямки; мінімальна мозкова дисфункція; арахноідальна кіста; кіста шішкоподібної залози; затримка мовного розвитку; супраселярна, ретроцеребелярна кісти головного мозку. Зазначені діагнози потребують постійного обстеження дитини та його лікування. Крім того, дитині призначено безглютенову дієту. Дитина відвідує спеціальний дошкільний заклад, компенсуючого типу, відвідує логопеда, йому потрібно динамічне спостереження лікарями спеціалістами та реабілітаційне лікування, на що потрібні додаткові витрати, які сплачує виключно позивачка.

Тобто, факт необхідності і понесення додаткових витрат на дитину є таким, що документально підтверджений.

Таким чином, з урахуванням того, що дитині необхідне щомісячне лікування, медичне обстеження, дитина має низку тяжких захворювань, потребує особливого харчування, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позов, змінити судове рішення, та стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно.

Крім того, у резолютивній частині оскаржуваного рішення суд помилково не зазаначив періодичність стягнення додаткових витрат на дитину, а саме те, що вони стягуються щомісячно.

Щодо стягнення судових витрат, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки, на думку суду, позивач не довела свої вимоги у зв`язку із тим, що матеріали справи не містять доказів оплати позивачкою послуг адвоката щодо надання правової допомоги, а саме, суду не надано Договору, в якому б було зазначено обсяг роботи та вартість послуг, згідно якого ОСОБА_1 повинна була сплатити на користь адвоката Козирєвої Н.В. суму у розмірі 10 300,00 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду у цій частині, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу позивачем було надано: розрахунок суми гонорару у розмірі 6 300 грн. за надану правову допомогу адвокатом Козирєвою Н.В. згідно Угоди №7 від 21 травня 2018 року (а.с.14), квитанції про сплату ОСОБА_1 гонорара адвокату у загальному розмірі 6 300 грн. (а.с. 15), витяг з Угоди №7 від 21 травня 2018 року про надання правової допомоги (а.с. 61), розрахунок суми гонорару у розмірі 4 000 грн. за надану правову допомогу адвокатом Козирєвою Н.В. згідно Угоди №7 від 21 травня 2018 року, та квитанцію про сплату вказаної суми (а.с.102).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт надання адвокатом Козирєвою Н.В. правової допомоги позивачу у справі ОСОБА_1 , яка включала у себе складання позову, юридичні консультації, участь у судових засіданнях.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, визначений ОСОБА_1 у розмірі 10 300 грн.,є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на невелику складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді (участь у трьох судових засіданнях, складання позовної заяви, подання клопотань про витребування доказів, тощо).

Враховуючи вищезазначене, а також складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значення справи для сторони, колегія суддів, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню, до 4 000 грн.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим резолютивна частина рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року підлягає зміні, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення судових витрат підлягає скасуванню, із ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року - змінити, викласти її наступним чином:

Змінити, з дня набрання судовим рішенням законної сили, розмір аліментів, стягнутих на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2015 року (справа №522/18002/15-ц), з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 700 грн. на 1 110, 00 грн. (одну тисячу сто десять гривень 00 копійок) з урахуванням індексації, щомісячно,але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Змінити, з дня набрання судовим рішенням законної сили, розмір додаткових витрат на утримання дитини, та стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) додаткові витрати на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 000, 00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок) щомісячно.

Скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 ) витрати на на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе