Сарненський районний суд
____________________________________________________________________
Справа №572/245/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м.Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді - Рижого О.А.,

при секретарі судового засідання Мороз Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Сарни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна,-

ВСТАНОВИВ:

28.01.2020 року до Сарненського районного суду Рівненської області звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна. Просила суд визнати удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати удаваним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.) з добудовою до нього, з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 254 101 00 01 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 і які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 і яке складається із житлового будинку, загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.), добудови до нього, надвірних будівель і споруд. Виділити їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову, позивач вказує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.04.2009 р. по 08.08.2019 р., який розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області в цивільній справі № 572/3744/18 від 09.07.2019 року, яке набрало законної сили 08.08.2019 року. В цьому шлюбі у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З моменту укладення шлюбу і до ІНФОРМАЦІЯ_5 вказана сім`я була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , попри те, що фактично проживала за іншими адресами. Станом на 2012 рік сторонами було прийнято рішення про купівлю власного житла: квартири або житлового будинку. Приблизно в червні 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайшли в газеті «Сарненські новини» опубліковане оголошення про продаж житлового будинку. В ході спілкування із продавцем з`ясувалося, що будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав ОСОБА_3 , який його успадкував після смерті батьків. В липні 2012 року сторони зателефонували за вказаним у оголошенні про продаж номером телефону і попросили оглянути будинок. Під час огляду продавець повідомив, що ціна за будинок і земельну ділянку становить 25500 доларів США з можливістю торгуватися. Після огляду будинку, через декілька днів, сторони повторно зустрілися із ОСОБА_3 , та повідомили, що мають намір придбати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, проте, так як всієї суми коштів у них в наявності не було, то з продавцем було узгоджено, що буде сплачено половину суми, а іншу частину коштів будуть сплачувати протягом одного року. Приблизно в кінці липня 2012 року сторони передали ОСОБА_3 86 000 (вісімдесят шість тисяч) гривень та 1000 (Одну тисячу) Доларів США, після чого ОСОБА_3 приблизно в середині серпня 2012 року передав ключі від будинку і провели у будинку косметичний ремонт (пофарбували підлогу та поклеїли шпалери). У вересні місяці 2012 року сім`я Набухотних за погодженням із ОСОБА_3 перейшли проживати у будинок по АДРЕСА_1 . Позивачка зазначає, що на придбання вказаного будинку частину коштів надали батьки відповідача, певну суму коштів надавав батько позивачки. Крім цього, для розрахунку за будинок були спрямовані отримувані позивачем виплати на дітей, а саме державна допомога при народженні дитини, заробітна плата відповідача, який на той час працював в ПрАТ «Рівнеобленерго» Сарненський РЕМ, кошти, отримуванні від здійснення підприємницької діяльності - таксі, а також 50 000,00 грн., надані за договором кредиту, який був оформлений в ПАТ «Альфа-Банк» приблизно в грудні 2012 року або в січні 2013 року на ім`я відповідача. В порядку розрахунку за придбане житло сторони кожного місяця сплачували певну суму коштів. Сплату останньої суми коштів за будинок було здійснено ними у травні 2014 року, після чого ОСОБА_3 було передано відповідачу документи для того, щоб можна було зареєструвати місце проживання Сім`ї ОСОБА_7 . Позивачка зазначає, що коли саме та у який спосіб відбулося відчуження будинку ОСОБА_3 на користь відповідача - їй відомо не було, оскільки в силу зайнятості домашнім побутом і вихованням дітей вказаним питанням займався відповідач. В подальшому, після того як сторони розрахувалися за будинок, відповідач почав захоплюватися азартцими іграми і почав програвати значні суми на гральних автоматах. Попри це, у 2017 році сторонами зроблено поліпшення у будинку, а саме було добудовано дві кімнати, перекрили дах на будинку. Починаючи з 2019 року між позивачкою та відповідачем все частіше почали виникати конфліктні ситуації, які в подальшому призвели до того, що нею було подано позов до суду про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, відносини між сторонами остаточно погіршилися, а тому останній почав виганяти її та дітей із будинку, наголошуючи на тому, що житло повністю належить йому. В свою чергу, позивачка повідомила Відповідачеві, що крім розірвання шлюбу, буде також звертатися до суду із позовом про поділ майна подружжя, на що останній відповів, що нічого їй не вдасться, оскільки будинок є його особистою приватною власністю, так як він був набутий ним за договором дарування. Після ознайомлення з відповідними документами, позивачці стало відомо, що дійсно ОСОБА_3 , як власником житлового будинку на момент відчуження, було подаровано відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку загальною площею 0,2037 га відповідно до двох нотаріально посвідчених договорів від 23.07.2013 року. Позивач зауважує також, що ОСОБА_3 не являється для Відповідача або його батьків навіть далеким родичем. З цих підстав, вважає, що укладення договорів дарування, а фактично - договорів купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_3 на користь відповідача могла бути обумовлена або оптимізацією (зменшенням) витрат, пов`язаних із нотаріальним оформленням угоди, або усвідомленими діями відповідача, спрямованими на порушення моїх законних прав на майно подружжя, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 11.02.2020 року було відкрито провадження у даній справі та справу призначено до підготовчого судового засідання на 10.03.2020 року.

20.03.2020 року до Сарненського районного суду Рівненської області через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву З якого вбачається, що усі заявлені ОСОБА_1 , позовні вимоги він не визнає , вважає їх не обґрунтованими та безпідставними. Вказує, що обидва оскаржувані позивачкою договори дарування, були укладені у відповідності до вимог діючого законодавства України і при їх укладанні волевиявлення його учасників було вільним і відповідало його з дарувальником волі. Крім цього, під час укладання та посвідчення цих договорів, були дотримані усі істотні умови, що визначені діючим законодавством.

Усі твердження позивачки щодо передачі грошових коштів за набутий ним за договором дарування житловий будинок та земельні ділянки, не відповідають дійсності.

Зазначає, що позивачка, надаючи у своїй позовній заяві такі твердження, намагається у такий спосіб ввести суд в оману, а своїй заяві придати правдивого вигляду та показати, що її позовні вимоги є обґрунтованими і що нібито у даному випадку дійсно має місце порушення її законних прав та інтересів.

Заперечує твердження позивачки про те, що під час шлюбу, він витрачав кошти не в інтересах сім`ї, що зловживає спиртними напоями та що є затятим гравцем в азартні ігри і що нібито програвав значні суми коштів, чим нібито ставив її з дітьми у скрутне становище. Крім цього, ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 , дуже добре знала із знає коли та за яких умов він отримав в дар спірний будинок і земельні ділянки, адже усі документи знаходились у доступному для неї місці. Про те, що ОСОБА_3 , мав намір подарувати цей будинок і земельні ділянки, вона добре знала, адже саме він повідомив її про це. При цьому, після укладення цих договорів, він особисто приніс їх до дому і показав їх позивачці і саме вона забезпечувала їх зберігання, адже відповідач постійно їздив по заробітках і вдома бував періодично, а вона перебувала постійно вдома. Зазначає також, що після того, як відносини між сторонами погіршились ОСОБА_1 , викрала у нього усі документи на спірний житловий будинок та земельні ділянки і увесь цей час переховує їх у себе. ОСОБА_2 не один раз просив її повернути усі викрадені у нього документи, однак ці прохання позитивних результатів не дали, що змусило його 29 липня 2019 року звернутись до Сарненського районного відділу поліції із заявою про кримінальне правопорушення. Тому, вважає усі твердження ОСОБА_1 , про те, вона не знала коли саме та у який спосіб відбулося відчуження цього будинку і земельних ділянок ОСОБА_3 , не відповідають дійсності, адже про їх дарування вона знала одразу ж після укладання цих договорів. Після отримання в дар названого житлового будинку та з метою його належного ремонту, відповідач був змушений їздити по заробітках, а вона займалася дітьми. Тому твердження позивачки про те, що нібито кошти, які вона отримувала на дітей, були використані як плата за цей будинок і земельні ділянки, не відповідають дійсності, бо такого насправді не було. Ці кошти вона отримувала сама і витрачала на потреби дітей.

31.03.2020 року до Сарненського районного суду Рівненської області через канцелярію суду надійшли письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 , з яких вбачається, що ОСОБА_3 зазначає, що обидва вище зазначені договори дарування були укладені на підставі відповідних норм закону та були нотаріально посвідчені, що вказує на відсутність підстав визнання їх удаваними і визнання їх договорами купівлі-продажу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_8 в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 14.05.2020 р. закрито підготовче судове засідання у даній справі. Справу призначено до судового розгляду на 28.05.2020 року.

Позивач в судове засідання не з`явилась просила суд розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги задоволити на підставі наявних доказів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 21 квітня 2009 року по 08.08.2019 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис №36, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Судом встановлено, що починаючи з 2019 року між сторонами все частіше почали виникати конфліктні ситуації, які вподальшому призвели до того, що позивачем було подано позов про розірвання шлюбу з відповідачем. Шлюб було розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, що підтверджується договором дарування від 23.07.2013 р., зареєстрованого в реєстрі за № 439, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г. Відповідно до цього договору ОСОБА_3 подарував відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №441, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,2037 га., що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею0,1037 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 23.07.2013 р зареєстровано за ОСОБА_2 розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 439, виданого 23.07.2013 р.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:4 за адресою АДРЕСА_1 23.07.2013 р зареєстровано за ОСОБА_2 розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 441, виданого 23.07.2013 р.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 р., право власності на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:4 за адресою АДРЕСА_1 23.07.2013 р зареєстровано за ОСОБА_2 розмір частки 1, на підставі договору дарування, серія та номер 441, виданого 23.07.2013 р.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання оспорюваного договору дарування удаваним позивач ОСОБА_1 обґрунтовує мотивованість такої тим, що хоч купівля спірного будинку в силу певних причин і була оформлена на відповідача, однак насправді майно придбано спільними зусиллями та за спільні кошти її, відповідача та їх батьків.

В підтвердження своїх заперечень щодо удаваності правочину та спільності житлового будинку, відповідач покликається на те, що така придбана за його особисті кошти і в подальшому подарована лише йому, що стверджується договором дарування та волею сторін такого.

Оцінюючи вказані покликання сторони позивача та відповідача на предмет їх відповідності обставинам справи та доказового підтвердження суд виходить з наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини 1 статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, в частині обдарованих осіб, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Керуючись положеннями частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, згідно яких головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, суд вважає, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування квартири та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

На виконання вищезазначених положень законодавства та враховуючи отримані в судовому засіданні пояснення позивача, пояснення відповідача, який в своїх поясненнях фактично визнав факт удаваності укладеного правочину, зазначивши, що на придбання спірного житлового будинку він їздив на заробітки, щоб заробити кошти, та вважав та був впевнений, що даний будинок є спільним майном його та його колишньої дружини, яка по його словам в той момент використовувала кошти, які отримувала на дітей на виховання дітей. Крім того, відповідач в письмових поясненнях вказав, що залишив вказаний договір в тому ж будинку, та до нього був вільний доступ його дружини, так як вона з дітьми та ним перейшли проживати у даний будинок. Тому, суд приходить до висновку про удаваність укладеного 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Що також пояснює удаваність укладеного правочину, а саме договору дарування земельної ділянки від 23.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі №441, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г. земельної ділянки, загальною площею 0,2037 га., що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0, 1037 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаний висновок суд робить враховуючи те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач довела належними та допустимими доказами: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

А тому суд вважає, що укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по адресі АДРЕСА_1 та укладений між ними ж договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,2037 га., що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0, 1037 га, цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , були спрямовані на приховання інших угод - договорів купівлі-продажу вказаної нерухомості між ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_7 .

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного.

Спірний житловий будинок та земельну ділянку придбано 23.07.2013 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що жодна із сторін не оспорює. Суд вважає, що безспірно встановлено, що таке майно придбано внаслідок їх спільної праці, як сім`ї, тобто внаслідок як їх індивідуальних так і спільних трудових зусиль, внаслідок яких було одержано доходи, які були використані ними для придбання майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Інших доказів, які б це спростували, стороною відповідача не представлено. З пояснень як позивача, так і відповідача встановлено, що майно придбано за кошти ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , тому сумнівів щодо особи справжнього набувача майна у суду не виникає. Разом з тим, суд вважає недоведеним, що таке майно придбане лише за індивідуальні кошти відповідача, жодних доказів цього не надано.

Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З пояснень позивача встановлено, що про порушення своїх прав як співвласника майна внаслідок укладення договору дарування дізнались лише 2019 році.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 4, 7, 12, 13, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 284, 288, 354 ЦПК України, ст. 57 СК України, ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна - задоволити.

Визнати удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати удаваним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 укладений 23.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем та визнати його договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.) з добудовою до нього, з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 254 101 00 01 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 і які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 і яке складається із житлового будинку, загальною площею 53,9 м. кв. (з яких житлова - 33,9 м. кв., допоміжна - 20,0 м. кв.), добудови до нього, надвірних будівель і споруд;

Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,2037 га, що складається із земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - 56 023 0214 та земельної ділянки площею 0,1037 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 56 023 0215 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь держави судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 (вісімдесят) коп.

Рішення може бути оскаржене сторонами до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Рижий О.А.