Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 645/7796/18

провадження № 61-15043св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у складі судді Бондарєвої І. В., постанову Харківського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року, постанову Харківського апеляційного суду від 27 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Першої Харківської державної нотаріальної контори (далі - Перша ХДНК), Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби (далі - ВДВС) по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про скасування арешту.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1995 року позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 . За відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який є складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо належної їй квартири наявні певні обтяження, зокрема, арешт нерухомого майна, зареєстрований 01 серпня 2005 року Першою ХДНК на підставі повідомлення № 3877 від 18 липня 2005 року ВДВС Фрунзенського районного управління юстиції в м. Харкові.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2004 року у справі № 2-331/04 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 1 830,12 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 850 грн, 155,40 грн витрат по оплаті автотоварознавчого дослідження, 29,35 грн витрат по оплаті судового збору; стягнуто на користь держави з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважає, що в рамках розгляду цієї справи судом було вжито заходи забезпечення позову, які було виконано Відділом ДВС Фрунзенського РУЮ в м. Харкові шляхом направлення Першій ХДНК повідомлення про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна № 3877 від 18 липня 2005 року. Позивач зверталася до Фрунзенського районного суду м. Харкова із заявою щодо відновлення втраченого судового провадження, а саме в частині даних щодо вжиття судом заходів забезпечення позову по справі №2-331/04.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року позивачу відмовлено у відновленні втраченого судового провадження. При цьому судом встановлено, що наявні в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно дані про накладення Першою ХДНК запису про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна 01 серпня 2005 року (реєстраційний № 2244988) за датою вчинення запису про заборону та повідомлення ВДВС Фрунзенського району м. Харкова 18 липня 2005 року та 01 серпня 2005 року, свідчать про їх здійснення після остаточного вирішення цивільної справи № 2-331/04 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (28 жовтня 2004 року).

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження відносно квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, а саме: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 2244988, зареєстрований 01 серпня 2005 року Першою ХДНК на підставі повідомлення ВДВС Фрунзенського районного управління юстиції в м. Харкові № 3877 від 18 липня 2005 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано, зокрема, тим, що позивач не надала суду даних про особу, яка має бути належним відповідачем у справі, про спірні правовідносини, які виникли між ними, наслідком яких стало накладення арешту на спірне майно позивача, даних про стан виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 червня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд зазначив, що позивач не позбавлена права на судовий захист за допомогою правового механізму, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», статтею 447 ЦПК України для оскарження дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами оскаржувані судові рішення ухвалені без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу в. о. завідувача Першої Харківської державної нотаріальної контори зазначає, що Перша Харківська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем у цій справі, оскільки нотаріальною конторою лише було зареєстровано арешт та внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

24 жовтня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, щодо об`єкту нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1995 року належить ОСОБА_1 .

Згідно з Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за реєстраційним номером обтяження № 2244988, зареєстрованого 01 серпня 2005 року реєстратором Першої ХДНК, зареєстровано арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . При цьому підставою обтяження зазначено повідомлення 3877 від 18 липня 2005 року ВДВС Фрунзенського району м. Харкова.

Із повідомлення Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23 жовтня 2018 року № 60202 вбачається, що на виконанні Фрунзенського ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 2-365/07, який було видано 25 квітня 2008 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу з урахуванням 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 31 512 грн. Зазначене виконавче провадження було відкрито державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ 10 липня 2008 року, про що була винесена відповідна постанова (№ за ЄДРВП 35347722). Арешт на майно боржника в рамках вказаного виконавчого провадження не накладався. 21 червня 2017 року, у зв`язку з повним виконанням рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (спецрозділ), на виконанні Фрунзенського ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 2-365/07, який було видано 25 квітня 2008 року Фрунзенським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суми у розмірі 579 грн. Зазначене виконавче провадження відкрито державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ 17 липня 2008 року, про що була винесена відповідна постанова (№ за ЄДРВП 6976577). 27 жовтня 2008 року, у зв`язку з повним виконанням рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Також зазначено, що відповідно до Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень 3 роки від дати виконавчого провадження, дати повернення виконавчого документа та інше. Таким чином, Міжрайонний ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області позбавлений можливості з`ясувати - чи знаходиться в матеріалах виконавчого провадження № 6976577 постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Крім того, повідомляють, що згідно з даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 жовтня 2018 року, існує арешт нерухомого майна (квартира АДРЕСА_1 ), яке належить ОСОБА_1 , накладений Першою Харківською державною нотаріальною конторою 01 серпня 2005 року на підставі повідомлення № 3877 від 18 липня 2005 року державного виконавця ВДВС Фрунзенського району м. Харкова. Будь-які інші незавершені виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 як боржника, у відділі відсутні.

Установлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2004 року у справі №2-331/04 позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 1 830,12 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальна шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 850 грн, 155,40 грн витрат по оплаті автотоварознавчого дослідження, 29,35 грн витрат по оплаті судового збору; стягнуто на користь держави з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 51 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Матеріали вказаної цивільної справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою знищені за сплином строку зберігання та в архіві суду зберігається лише оригінал судового рішення від 28 жовтня 2004 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду від 10 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про відновлення цього втраченого судового провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час реєстрації арешту нерухомого майна) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час реєстрації арешту нерухомого майна).

Приписи аналогічного змісту містяться у статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час звернення із цим позовом до суду.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до положень статей 447, 451 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Крім того, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час вирішення спору судами першої й апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Позивач зазначає, що обтяження було накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де вона була боржником.

Зі скаргою на дії державних виконавців Бредихіна І. В. як сторона виконавчого провадження в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, не зверталась.

Таким чином, позивачкою невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом із тим, частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди вірно встановили, що позивачка не надала достатніх даних про особу, яка має бути належним відповідачем у справі, про спірні правовідносини, які виникли між ними, наслідком яких стало накладення арешту на спірне майно позивача, даних про стан виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

При таких обставинах, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суди попередніх інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про доведеність наявності підстав для задоволення позову є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Фактично вказані доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року, постанову Харківського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун