ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

іменем України

06 липня 2020 року

м. Харків

справа № 638/14180/19

провадження № 22-ц/818/3067/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Генеральна прокуратура України,

відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа - слідчий першого слідчого відділу слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Папу Віктор Васильович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року в складі судді Цвірюка Д.В.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державної казначейської служби, третя особа: слідчий першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві Папу В.В., про компенсацію моральної шкоди в розмірі 1001520,00 грн, спричиненої відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності.

Позов мотивовано тим, що ухваленням незаконних рішень та неправомірної тривалої бездіяльності Генеральної прокуратури України йому спричинено глибокі моральні страждання. Так, позивач 23 серпня 2017 року звернувся до Генеральної прокуратури України з повідомленням про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 365, 366, 367, 382 КК України, однак відповідач не відреагував. Подібні дії з приводу довготривалої бездіяльності повторювались протягом проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001732. Зазначає, що моральні страждання йому було спричинено також через низку неправомірних рішень, прийнятих відповідачем при здійсненні досудового розслідування. З метою відновлення своїх порушених прав, ОСОБА_1 був змушений неодноразово звертатись до судових органів в рамках цього кримінального провадження.

Крім того, в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001222 Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань неодноразово нехтувались вимоги чинного законодавства та приймались незаконні рішення, що завдали моральних страждань.

На його думку, з вини відповідачів зменшено авторитет правоохоронних органів, він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, тривалий час він повинен витрачати на звернення до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, неможливості продовжувати активне особисте та суспільне життя та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що він втратив віру у законність та справедливість власті, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Тривалою бездіяльністю йому спричинено глибокі моральні страждання, розмір яких він оцінює у розмірі 1001520,00 грн.

11 листопада 2019 року представник Державної казначейської служби України Старченко С.Е. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України та Територіального управління ДБР під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди не є порушенням прав позивача. Крім того, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому діями відповідачів моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала ув`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я тощо.

11 листопада 2019 року слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві, Папу В.В. надав до суду пояснення на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.

В поясненнях зазначив, що в провадженні Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава, перебували матеріали досудового розслідування №0001222 від 18 травня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України. Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та ДПС України нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, визначено підслідність у зазначеному кримінальному провадженні за ТУ ДБР, на підставі чого 16 квітня 2019 року матеріали кримінального провадження надійшли до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава. Враховуючи вищезазначене, правовідносини, які виникли між сторонами, не стосуються третьої особи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди діями відповідачів.

11 листопада 2019 року представник Територіального управління Державного бюро розслідувань Стороженко А.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просило залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, зазначив, що сума моральної шкоди, обрахованої позивачем на підставі збірника «Відшкодування матеріальної та моральної шкоди: нормативні акти, роз`яснення, коментарі» не є нормативно-правовим актом, а тому такі розрахунки не можуть вважатись належними.

18 листопада 2019 року представник Генеральної прокуратури України Ступак Д.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування, оскарження їх позивачем до суду у порядку статей 303-307 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), скасування судом окремих процесуальних рішень не може свідчити про спричинення позивачу будь-якої моральної шкоди, а лише вказує на їх правову позицію, яка в силу особливостей кримінального процесуального законодавства, не може бути перевірена в апеляційному порядку. Будь-яких обмежень свобод або особистих прав ОСОБА_1 при проведенні досудового розслідування не допущено, не надано доказів спричинення йому будь-якої шкоди, оскільки лише сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення її прав, не погоджуючись з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування (прокурора), він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя. Також вказує, що позивачем не зазначено, як саме уповноважені особи прокуратури, що проводять досудове розслідування та здійснюють процесуальне керівництво, спричинили йому моральні або фізичні страждання, що призвели до погіршення стану його здоров`я, взаємин з родичами, позбавили можливості реалізації своїх звичок та бажань, та яким чином вони пов`язані зі службовою діяльністю саме співробітників прокуратури. Вказує, що у спірних правовідносинах моральна шкода відшкодовується лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють досудове розслідування, чи прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та Генеральної прокуратурою України, а також ТУ ДБР, врегульовані кримінальним процесуальним законодавством. Відповідні скарги ОСОБА_1 розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених статтями 303, 307 КПК України. Реалізація ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Слідчі органи прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб`єктів, зазначених у статті 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не належать, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 квітня 2008 року у справі № 6-4969св08.

08 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави стягнення моральної шкоди характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює зазначені органи, так і посадових і службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою для покладення відповідальності за завдану шкоду саме на державу, автономну республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Посилаючись на норми статей 3,19, 56, 147 Конституції України, 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, зазначає, що позивач звільнений від доказування вини відповідача по цій категорії справ. Вказує, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, не врахував, що є причинний зв`язок між тривалими, неправомірними діями і бездіяльністю органів слідства та прокуратури та заподіяною йому шкодою, дійшов помилкового висновку, що органи прокуратури не є органами державної влади та не відносяться до суб`єктів, вказаних у ст. 1174 ЦК України, не врахував статті 147 Конституції України, роз`яснення, що містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та практику Європейського суду з прав людини, судову практику Верховного Суду, а також правові позиції, викладені в постановах від 11 липня 2018 року у справі № 638/12259/16 (провадження № 61-14157св18); від 26 жовтня 2018 року у справі № 638/8640/17 (провадження № 61-45598ск18); від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18); від 27 березня 2019 року у справі № 638/6301/14-ц (провадження № 61-42228св18); від 15 травня 2019 року у справі № 638/876/17-ц (провадження № 61-18517св18); від 29 травня 2019 року у справі № 641/2326/17-ц (провадження № 61-34545св18); від 10 жовтня 2019 року у справі № 641/2390/17 (провадження № 61-30444св18).

01 червня 2020 року представник територіального управління Державного бюро розслідувань Стороженко А.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження розрахунку моральної шкоди. Матеріали справи не містять будь-яких документів щодо стану психічного здоров`я позивача, тривалість його психічних страждань, та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань. Відповідні скарги ОСОБА_1 розглянуті слідчим суддею з урахуванням положень КПК України. Процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при досудовому розслідуванні, є предметом оскарження відповідно до статей 303-307 КПК України, тобто є механізмом реалізації права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Таким чином, подання позивачем скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого під час досудового слідства та ухвали слідчих суддів щодо розгляду таких скарг та скасування постанов свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на таке оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. У вказаних ухвалах слідчих суддів не встановлено протиправну бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків. Оскільки у спірних правовідносинах посадові особи ТУ ДБР у м. Полтаві, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення статті 1174 ЦК України не підлягають застосуванню. Позивач має довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 520/3307/16-ц. ТУ ДБР не вчинялись будь-які дії, передбачені статтею 1 Закону № 901, у зв`язку із чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі 567/1461/18 (провадження № 61-15951св19).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 23 серпня 2017 року ОСОБА_1 в порядку статті 214 КПК України звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 365, 366, 367, 382 КК України, однак відповідні відомості до ЄРДР не були внесені.

12 квітня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва постановив ухвалу, якою зобов`язав Генеральну прокуратуру України внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 23 серпня 2017 року.

Вищевикладені відомості були внесені до ЄРДР 17 липня 2018 року за № 0001732 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 364 КК України.

12 жовтня 2017 року позивач звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 364, 365, 366, 367, 372 КК України, які не було внесено до ЄРДР.

07 грудня 2017 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва було зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 12 жовтня 2017 року.

Вищевказані відомості було внесено до ЄРДР 17 травня 2018 року за № 0001222.

28 вересня 2018 року позивач отримав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області від 30 жовтня 2018 року кримінальне провадження № 0001732 було об`єднано із кримінальним провадженням № 0001222.

Постановою прокурора відділу прокуратури Полтавської області визначена підслідність об`єднаного кримінального провадження Територіальному управлінню ДБР, розташованому у місті Полтава.

20 грудня 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави було задоволено заяву позивача про відвід процесуального керівника від нагляду за додержанням законів при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 0001222.

Крім того, позивач неодноразово впродовж періоду з грудня 2018 року по серпень 2019 року звертався до суду в порядку статті 303 КПК України для реалізації свої прав в рамках досудового розслідування.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з пунктом 5 статті 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяною шкодою.

Таким чином, при розгляді вказаної справи застосуванню підлягають статті 1173, 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювача шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17(провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права та статті 20 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою.

Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 520/3307/16-ц.

Отже, ОСОБА_1 повинен довести протиправність дій посадових осіб органів прокуратури та досудового розслідування, внаслідок яких йому була заподіяна моральна шкода.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що з грудня 2018 року по серпень 2019 року змушений був звертатися до суду зі скаргами за захистом своїх прав в порядку КПК України для реалізації своїх прав в рамках досудового розслідування, чим йому було заподіяно моральну шкоду.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише КПК України (частина перша статті 1 КПК України).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до норм діючого кримінально-процесуального законодавства, процесуальний керівник і слідчий під час досудового слідства здійснюють свої процесуальні права і виконують покладені на них обов`язки у відповідності до вимог закону.

Положеннями Глави 26, зокрема статтею 303 КПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування у кримінальних провадженнях та оскарження їх позивачем до суду у порядку статей 303-307 КПК України не може свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди, як це передбачено Законом, відтак реалізація свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту невиконання або неналежного виконання посадовими особами прокуратури та органу досудового розслідування службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001222 або притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Проведення слідчих процесуальних дій в рамках кримінального провадження, реалізація дій заявника на оскарження процесуальних дій слідчого, не свідчить про незаконність дій прокуратури відносно нього.

При цьому сам факт постановлення зазначених вище ухвал слідчим суддею за результатами розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що діями чи бездіяльністю посадових осіб прокуратури позивачу заподіяно моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Крім того, суд також зауважує, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів прокуратури та досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 .

Таким чином, фактів вчинення посадовими особами органів Генеральної прокуратури та Державного бюро розслідувань будь-яких протиправних дій стосовно позивача, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували його права, позивачем не надано, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою при здійсненні посадовими особами своїх повноважень судом також не встановлено.

Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ОСОБА_1 не надав.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої в результаті протиправної тривалої бездіяльності відповідачів, є обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 07 липня 2020 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина