Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 564/516/18

провадження № 61-48423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на постановуРівненського апеляційного судуу складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С., Хилевича С. В.,

від 21 листопада2018 року та додаткову постанову цього ж суду від 04 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» (далі -

ТОВ «Свиспан Лімітед») про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2015 року його було прийнято на посаду слюсаря з механоскладальних робіт у цех ламінування

ТОВ «Свиспан Лімітед».

02 липня 2017року під час виконання аварійних ремонтних робіт він отримав хімічний опік та контузію обох очей. 20 грудня 2017 року наказом

ТОВ «Свиспан Лімітед» №1919 від 18 грудня 2017 року його було звільнено з посади у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров`я (пункт 2 статті 40 КЗпП України).

Вказаний наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки всупереч положенню статті 40 КЗпП України звільнив його під час перебування на лікуванні. Також його звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету, копію наказу про звільнення вручено не було.

Крім того, його невідповідність займаній посаді підтверджувалась довідкою, тоді як МСЕК визнав, що він може працювати за фахом.

За наведених підстав вважає, що наказ про звільнення його з роботи є протиправним, а тому він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2017 року по день ухвалення рішення суду.

Крім того, вказував, що звільнення з роботи призвело до таких негативних наслідків як психічний стрес та тривожно-депресивні розлади, втрату душевної рівноваги та спокою, відчай, душевний біль, погіршення стану здоров`я, постійне перебування в напрузі, через скрутне матеріальне становище та інші негативні наслідки, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку оцінює у 50 000 грн. Також просив поновити йому строк звернення до суду із цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області у складі судді Цвіркуна О. С. від 06 червня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 12 червня 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду з позовом до ТОВ «Свиспан Лімітед» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Свиспан Лімітед» від 18 грудня 2017 року № 1919 про звільнення (припинення трудового договору)

ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсара з механоскладальних робіт з 20 грудня 2017 року.

Стягнуто з ТОВ «Свиспан Лімітед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2017 року по день ухвалення судового рішення у справі у розмірі 19 174,92 грн.

Стягнуто з ТОВ «Свиспан Лімітед» на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення

ОСОБА_1 , який отримав травму на виробництві, відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема у період його тимчасової непрацездатності, без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, унаслідок незаконного звільнення позивачу спричинено моральної шкоди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Свиспан Лімітед» задоволено. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не сприяв всебічному розгляду справи, не витребував згоду первинної профспілкової організації про звільнення позивача з роботи, однак таку згоду профспілкова організація надала на стадії апеляційного перегляду рішення, що не суперечить закону. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами перебування його у день звільнення у стані тимчасової непрацездатності, а тому висновок суду про незаконність звільнення позивача з роботи є помилковим. Крім того, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі без поважних причин, що також є підставою для відмови у позові.

Додатковою постановою Рівненського апеляційного суду від 04 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свиспан Лімітед» судові витрати у розмірі 1 057,20 грн у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду мотивована тим, що він пропустив місячний строк звернення до суду із цим позовом з поважних причин, у зв`язку із тяжкою хворобою, стійкою втратою працездатності та досудовим врегулюванням цього спору. Крім того, суд апеляційної інстанції прийняв докази, зокрема протокол засідання профспілкової організації та витяг із журналу руху трудових книжок, які до суду першої інстанції не подавалися, що є грубим порушенням норм процесуального права. При цьому є неналежним та недопустимим доказ - протокол засідання профспілкової організації, оскільки на це засідання його запрошено не було, заяви про розгляд відповідного подання за його відсутності не подавав. Зауважував, що у день звільнення він був тимчасово непрацездатним, однак роботодавець допустив порушення приписів частини третьої статті 40 КЗпП України.

Вважає, що з огляду на помилковість висновку апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, є незаконною та необґрунтованою додаткова постанову про стягнення з нього судового збору.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі на постанову апеляційного суду, а 12 лютого 2019 року прийнято до провадження касаційну скаргу додаткову постанову апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду слюсаря з механоскладальних робіт у цех ламінування ТОВ «Свиспан Лімітед» (а. с. 8).

02 липня 2017 під час виконання аварійних ремонтних робіт

ОСОБА_1 отримав хімічний опік та контузію обох очей, гідравлічним маслом під тиском (а. с. 12-13).

У період з 03 липня по 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні, а з 28 жовтня по 07 грудня 2017 року - у відпустках. З 08 по

11 грудня 2017 року позивача було відсторонено від роботи на період проходження позачергового медичного огляду, а з 13 грудня по 20 грудня 2017 року позивач також перебував у відпустці (а. с.37-39, 46-52).

Відповідно до медичної довідки від 11 грудня 2017 року та висновку і рекомендації комісії лікувально-профілактичного закладу Центральна районна лікарня Костопільської райради Рівненської області ОСОБА_1 визнаний не придатним для роботи за професією «слюсар з механоскладальних робіт» і йому протипоказана робота тяжкої, середньої важкості, робота з вібрацією, робота біля рухомих механізмів, на висоті

(а. с. 44).

У зв`язку з наведеним вище висновком відповідач запропонував

ОСОБА_1 три вакантні посади: верстатника, оператора автоматичних ліній та клеєвара, від яких позивач відмовився, мотивуючи тим, що ці професії суперечать вказаним в медичній довідці заборонам (а. с. 45).

Відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 28 грудня 2017 року, станом на дату огляду (21 листопада 2017 року) ОСОБА_1 може працювати за фахом (а. с. 9).

Наказом ТОВ «Свиспан Лімітед» від 18 грудня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з 20 грудня 2017 року (в останній день відпустки) з посади слюсара з механоскладальних робіт у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі на підставі висновку медичної комісії

від 11 грудня 2017 року (а. с. 41).

20 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку.

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету від 05 червня 2018 року № 27 профспілкова організація надала згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 статті 40 КЗпП України (а. с. 149-150).

Позиція Верховного Суду

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційні скарги підлягають задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої

статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною першою статті 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу відповідно з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про охорону праці» працівнику не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров`я.

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого

1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач відповідно до медичної довідки від 11 грудня 2017 року, виданої Центральною районною лікарнею Костопільської районної ради Рівненської області, не придатний для роботи за професією «слюсар з механоскладальних робіт» і йому протипоказана робота тяжкої, середньої важкості, робота з вібрацією, робота біля рухомих механізмів, на висоті (а. с. 44).

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83

(з подальшими змінами та доповненнями), МСЕК Міністерства охорони здоров`я роблять експертизу тривалої або стійкої втрати працездатності, які в кожному конкретному випадку визначають ступінь і тяжкість порушення функцій організму, можливість особи з інвалідністю виконувати роботу за певною професією або роботу в звичайних чи спеціально створених умовах, за основною професією чи близькою для неї за кваліфікацією.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано особою з інвалідністю і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. Однак висновок МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу за професією слюсар з механоскладальних робіт відсутній. Навпаки, матеріали справи містять висновок МСЕК від 28 грудня 2017 року, відповідно до якого станом на дату огляду (21 листопада 2017 року) ОСОБА_1 може працювати за професією (а. с. 9).

З огляду на зазначене, з урахуванням змісту наказу від 18 грудня 2017 року № 1919 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара з механоскладальних робіт у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я, пункт 2 частини першої статті 40 КЗпП України», суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов помилкового висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх системному зв`язку з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що наказ відповідача від 18 грудня 2017 року № 1919 видано без законних на те підстав, дійшов обґрунтованого висновку про його скасування та поновлення позивача на попередній роботі на посаді слюсаря з механоскладальних робіт. Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судам необхідно врахувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що позивача незаконно було звільнено з роботи, що призвело до моральних страждань останнього і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Щодо строку звернення до суду із позовом

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Таким чином, встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 квітня 2016 року у справі

№ 6-409цс16).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц).

Установлено, що з наказом про припинення трудового договору від 18 грудня 2017 року № 1919 ОСОБА_1 ознайомився 20 грудня 2017 року, однак доказів вручення йому цього наказу матеріали справи не містять, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув (а. с. 41).

При цьому суд апеляційної інстанції, беручи до уваги книгу про рух трудових книжок щодо отримання ОСОБА_1 трудової книжки 20 грудня

2017 року (а. с. 141-144), яка була подана відповідачем на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на таке.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За правилами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначеної книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказаний доказ та вирішувати питання строку звернення ОСОБА_1 до суду з посиланням на цей доказ.

При цьому суд апеляційної інстанції не навів мотивів наявності виняткового випадку прийняття цього доказу, з огляду на відсутність доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від ТОВ «Свиспан Лімітед».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та залишення в цій частині рішення суду першої інстанції, то додаткова постанова суду апеляційної інстанції від 04 січня 2019 року про стягнення з позивача на користь відповідача судового збору у розмірі 1 057,20 грн підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року скасувати і залишити в силі рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2018 року.

Додаткову постанову Рівненського апеляційного суду від 04 січня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» судового збору у розмірі 1 057,20 грн скасувати.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович