Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 241/1153/17-ц

провадження № 61-44999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Маріупольська місцева прокуратура № 1, яка діє в інтересах держави,

відповідачі: Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області, ОСОБА_1 ,

треті особи: відділ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області, національний природний парк «Меотида»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області

на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 19 квітня 2018 року у складі судді Шишиліна О. Г. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Биліни Т. І., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року Маріупольська місцева прокуратура № 1, яка діяла

в інтересах держави, звернулася до суду з позовом Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, ОСОБА_1 , треті особи: відділ у Мангушському районі Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Мангушському районі Донецької області (далі - відділ у Мангушському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області), національний природний парк «Меотида», про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000010 було встановлено ряд порушень вимог земельного та водного законодавства

під час відведення у власність земельних ділянок, розташованих на території АДРЕСА_1. Зокрема, земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, у

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:000:2599, яка рішенням Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 29 грудня 2009 року № 5/32-1992 була передана ОСОБА_1

у власність, розташована у прибережній захисній смузі та водоохоронній зоні Азовського моря, а також на території національного природного парку «Меотида».

З урахуванням викладеного, Маріупольська місцева прокуратура № 1 просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 29 грудня 2009 року № 5/32-1992 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність громадянину ОСОБА_1 »; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 412753, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ,

та зареєстрований 06 квітня 2010 року за № 70 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку її власнику Мелекінській сільській раді Мангушського району Донецької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 19 квітня 2018 року позов Маріупольської місцевої прокуратури № 1, яка діяла в інтересах держави, задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Мелекінської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 29 грудня 2009 року № 5/32-1992 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність громадянину ОСОБА_1 ».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №412753, виданий на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ,

та зареєстрований 06 квітня 2010 року, № НОМЕР_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:000:2599 територіальній громаді Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря,

а надання у приватну власність земельних ділянок прибережної захисної смуги не передбачено законодавством України. Крім цього, спірна земельна ділянка відноситься до об`єкту природно-заповідного фонду України.

При прийнятті оспорюваних розпоряджень органом виконавчої влади

не враховано, що земельна ділянка за кадастровим номером :02:000:2599, площею 0,1000 га, розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до категорії земель водного фонду і надання її для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, без зміни у встановленому законом порядку її цільового призначення, є порушенням вимог земельного законодавства України.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що позивач звернувся до суду з цим позовом у межах позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2018 року апеляційну скаргу Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції у повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Азовського моря і передача її у власність не передбачена земельним законодавством України обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи

та поясненнями учасників процесу.

При цьому також судом вірно було враховано, що спірна земельна ділянка, крім того, відноситься до об`єкту природо-заповідної зони.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що спірна земельна ділянка розташована

за межами населеного пункту в прибережній захисній смузі Азовського моря.

Відповідно до матеріалів проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , а саме: експлікації земельних угідь, викопіювання з чергового кадастрового плану, креслення меж землекористування, спірна земельна ділянка знаходиться на землях Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області (землі житлової та громадської забудови).

При цьому Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області посилалась на те, що на експлікації земельних угідь

та на викопіюванні з чергового кадастрового плану зазначені межі населеного пункту.

Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області вважала, що спірна земельна ділянка не виходить за межі населеного пункту.

Також, вважала, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка знаходиться на землях національного природного парку «Меотида», оскільки останній межі земельних ділянок

в натурі не виносив.

Крім того, Мелекінська сільська рада Мангушського району Донецької області посилалась на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки її доводам про пропуск позивачем позовної давності.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року поновлено Мелекінській сільській раді Мангушського району Донецької області строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 квітня 2018 року та постанови Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2018 року, відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області.

У листопаді 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року справу за позовом Маріупольської місцевої прокуратури № 1, яка діє в інтересах держави,

до Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, ОСОБА_1 , треті особи: відділ у Мангушському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецької області, національний природний парк «Меотида», про визнання незаконним та скасування рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки

та передачі її у власність» від 29 грудня 2009 року № 5/32-1992, було затверджено проект відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,10 га, під будівництво і обслуговування житлового будинку

та господарських споруд із земель житлової та громадської забудови

у АДРЕСА_1 та передано її безоплатно у власність останньому

(а. с. 22, 66-70 т. 1).

На підставі зазначеного рішення, 06 квітня 2010 року ОСОБА_1 видано державний акт, серії ЯИ № 412753 на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:000:2599, з цільовим призначенням для будівництва

і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а. с. 71 т. 1).

Будівництво житлового будинку та господарських споруд на вказаній земельній ділянці на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не розпочиналось (а. с. 101 т. 1).

Згідно витягів із кримінального провадження та постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 13 травня 2017 року Маріупольським відділом Маріупольської місцевої прокуратури № 1 здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за фактом зловживання службовим становищем невстановленими посадовими особами Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області, які, з метою одержання неправомірної вигоди, передавали

у власність приватним особам земельні ділянки, розташовані на території Білосарайської Коси Мангушського району Донецької області із порушенням земельного та водного законодавства України, що спричинило тяжкі наслідки. Цей факт внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000062 від 18 травня 2016 року. Також було виявлено факт того, що невстановлені посадові особи Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, рішенням сесії сільської ради затвердили Генеральний план забудови с. Білосарайська Коса Мангушського району Донецької області, яким не були враховані норми природоохоронного законодавства, що призвело до тяжких наслідків. Цю подію було внесено

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010

від 23 лютого 2017 року. Зазначені матеріали досудового розслідування були об`єднані в одне провадження за № 0000062

(а. с. 23, 24, 25-26 т. 1).

Земельна ділянка, яка була надана у власність ОСОБА_1 розташована

у межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря (від 10 до 250 метрів від урізу води), що підтверджено актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 24 травня 2017 року № 116, листами Управління з контролю

за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 листопада 2017 року

№ 10-5-0.41-1065/90-17, товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» від 28 березня 2018 року

№ 275 (а. с. 33-36, 114, 160-169 т. 1).

Відповідно до переліку державних заказників, що створювались

в Українській РСР серповидний півострів у Азовському морі з озерами, лиманами і мілководдями, що розташовано у Першотравневому районі Донецької області Ялтинське лісництво «Білосарайська Коса» передано Жданівському лісгоспу Мінлісгосту УРСР - 416 га, держземзапа (акваторія) 200 г (а. с. 137-142 т. 1).

Рішенням Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 17 жовтня 2006 року № 5/5-152 погоджено створення Національного природного парку «Меотида» на території Мелекінської сільської ради за межами населених пунктів ради, у межах, вказаних

у графічних матеріалах, загальною площею земельних ділянок 1287.7397 га, у тому числі: з вилученням земельних ділянок із землекористування сільської ради - 989.4467 га без установи тимчасових літніх, переносних будинків та загорож, без капітального будівництва (а. с. 127, 214 т. 1).

Відповідно до схеми меж Національного природного парку «Меотида», висновку земельно-технічної експертизи № 2777-2821, складеного Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз, листа Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 листопада 2017 року № 10-5-0.41-1065/90-17 надана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка розташована на землях Національного природного парку «Меотида»

(а. с. 114, 214 т. 1; а. с. 4-16 т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня

2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами,

а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення

та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється

з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг

(з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів

та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися

в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів

та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується

її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті,

що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 у редакції, чинний

на час виникнення спірних правовідносин (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 12 червня 2017 року № 217), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон

та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України,

та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон

та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити

з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених

статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.

Наведений висновок узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі

№ 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року

у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 44),

від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження

№ 14-473цс18) (пункт 53), від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) (пункт 63.2). Відповідно

до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,

на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведене положення кореспондується

із нормою ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України у сучасній редакції.

Установлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України

та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження

№ 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження

№ 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження

№ 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності

на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини,

та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту

не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження

№ 14-740цс19).

Таким чином, до вимог Маріупольської місцевої прокуратури № 1 щодо витребування спірної земельної ділянки позовна давність

не застосовується.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано вважав, що передача спірної земельної ділянки

у власність ОСОБА_1 відбулась з порушенням норм ЗК України,

ВК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»

та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»,

та дійшов правильного висновку, що рішення Мелеківської сільської ради Мангушського (Першотравневого) району Донецької області від 29 грудня 2009 року № 5/32-1992 «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність гр. ОСОБА_1 » та отриманий на його підставі державний акт є недійсними, оскільки оскаржуване рішення

не враховує розміру та меж прибережної захисної смуги Азовського моря,

а також того, що спірна земельна ділянка розташована на території природного національного парку, що суперечить вимогам законодавства.

При цьому враховуючи здійснену судами попередніх інстанцій оцінку дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернення ділянок законному володільцеві, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка має бути повернута територіальній громаді Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться

до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки

та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року,

так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня

2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру

до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування

чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 19 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області

від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович