Справа № 344/8220/17
Провадження № 22-ц/4808/11/20
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківської апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника ПрАТ «Івано-Франківський

локомотиворемонтний завод» - Остапюка М.П.;

позивача ОСОБА_1 та його представників -

Дяківа Д.І. , Мартинюка Ю.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні, за апеляційною скаргою представника Приватного Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Польською М.В., 20 грудня 2018 року, повний текст якого виготовлено 29 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заборгованості заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 08.11.2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду виконуючого обов`язки генерального директора ПАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». 03.03.2017 року позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Позивач вказав, що з ним не було проведено належного розрахунку при звільненні, хоча відповідна вимога надсилалась на адресу відповідача. Враховуючи вказане, просив стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненніу сумі 225 984,58 грн.

24.05.2018 позивач збільшив позовні вимоги та просив крім заборгованості по зарплаті стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні за період з 06.03.2017р. по 22.05.2018р. в сумі 265 783грн (а.с.50-52).В подальшому ОСОБА_1 вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні доповнив за період з 23.05.2018р. по 26.10.2018р. в сумі 96247грн (а.с.75-77).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 140687,27грн з яких: заробітна плата за березень 2017р. - 2760,48 грн, компенсація за невикористану відпустку - 174204,63грн (без відповідних відрахувань обов`язкових зборів та платежів); середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (розрахунку) при звільненні в сумі 581 014грн без відповідних відрахувань обов`язкових зборів та платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання присудження позивачу заборгованості за березень 2017р. в сумі 2760,48грн. Стягнуто з відповідача на користь держави 1600 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Апелянт зауважив, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 581 014 грн, задоволена на підставі помилково прийнятих до розгляду заяв про збільшення позовних вимог. Відповідач зазначив, що суд неправильно визначив число робочих днів для розрахунку стягнення середнього заробітку, оскільки кількість робочих днів за період, зазначений позивачем, становить не 658, а 415 робочих днів. На думку апелянта, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні повинен був врахувати розмір спірної суми та частку заборгованості до місячної заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та застосувати принцип розумності та співмірності. Судом залишено поза увагою, що сума основного боргу порівняно із розміром компенсації є непропорційною. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції у резолютивній частині рішення допустив помилку, оскільки стягнув всього 140 687,27 грн, з яких: заробітна плата за березень 2017 року - 2 760,48 грн, компенсація за невикористану відпустку - 174 204,63 грн, завищивши таким чином розмір компенсації за невикористану відпустку. Враховуючи вказане, апелянт просив скасувати рішення, що оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 581 014 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказав, що апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Позивач зазначив, що розрахунок на час розгляду справи з ним не проведено, тому судом обґрунтовано стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку. Також позивач вказує, що при подачі заяви про збільшення позовних вимог ним не було порушено норм ст. 49 ЦПК України, яка стосується зміни предмета та підстав позову. Позивач вказав, що до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги, який є належним доказом повноважень Мартинюка Ю.І . Вважає, що судом першої інстанції правильно проведено розрахунок середнього заробітку, що відповідає «Порядку обчислення середньої зарплати», а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Провадження у справі було зупинено у зв`язку із переглядом Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у справі за касаційною скаргою ПАТ «Комерційний банк «Надра» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року.

Представник ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав. Рішення суду в оскаржуваній частині вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

ОСОБА_1 та його представники - адвокати Дяків Д.І. та Мартинюк Ю. І. доводи апеляційної скарги заперечили, зазначивши, що розрахунок заборгованості судом першої інстанції здійснено вірно. Додатково представники позивача вказали, що відповідач у виконання рішення суду провів розрахунок із ОСОБА_1 тільки у лютому 2019 року на суму 2 760 грн та у січні 2020 року - на суму 117 264 грн. Враховуючи вказане, просили рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», ОСОБА_1 та його представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в інший частині рішення не переглядається.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив усі належні йому суми та відповідно до статті 117 КЗпП України стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача із наступного дня після звільнення по день ухвалення судом рішення у справі у розмірі 581 014 грн. Однак, погодитись із цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 08 листопада 2016 року працював в ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на посаді виконуючого обов`язки генерального директора ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» ( а.с.10).

Наказом № 11 від 03 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з посади виконуючого обов`язки генерального директора ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод»у зв`язку з закінченням строку дії контракту за ст.36 п.2 КЗпП України (а.с.11).

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом норми статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду вказано про те, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2017 року по 20 грудня 2018 року (по день ухвалення судом рішення) становить 581 014 грн (883 грн середньоденної заробітної плати множеної на 658 календарних днів затримки розрахунку при звільненні).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні допустив помилку при визначенні кількості днів, оскільки помилково брав до уваги кількість календарних, а не робочих днів.

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Із змісту даного Порядку вбачається, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.

З огляду на вищенаведене, середній заробіток ОСОБА_1 за весь час затримки по день розгляду справи, тобто з 03 березня 2017 року по 20 грудня 2018 року складав би не 581 014 грн, а 374 017 грн (833 грн середньоденний заробіток * 449 робочих днів затримки розрахунку).

Разом з тим, на думку апеляційного суду, ряд встановлених по справі обставин, які жодною із сторін не заперечувались, а саме: те, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 , про стягнення якої ухвалено рішення судом першої інстанції, відповідачем виплачена ОСОБА_1 у лютому 2019 року на суму 2 760 грн (борг по заробітній платі) та у січні 2020 року - на суму 117 264 грн (компенсація за невикористану відпустку), що в загальному після відрахування податків орієнтовно складає 120 000 грн; дії роботодавця та працівника в ході вирішення спору та інші обставини, вказують на неспівмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні майновим втратам, які потерпів позивач.

Тому враховуючи доводи апеляційної скарги, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені фактичні обставини у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з огляду на таке.

Встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 звільнений з роботи 03 березня 2017 року. В день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, сума заборгованості без вирахування податків становила орієнтовно 140 000 грн. Із позовом до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звернувся тільки 29 червня 2017 року. Заборгованість по заробітній платі позивачу виплачено після ухвалення судом рішення у справі у лютому 2019 року на суму 2 760 грн (борг по заробітній платі) та у січні 2020 року - на суму 117 264 грн (компенсація за невикористану відпустку). Це в засіданні апеляційного суду ствердили сторони.

Щодо причин невиплати позивачу належних сум при звільненні представник ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» у засіданні апеляційного суду пояснив, що такий розрахунок не було проведено у зв`язку з важким фінансовим становищем заводу, яке у подальшому призвело до порушення процедури банкрутства щодо підприємства.

Встановлено також, що справа тривалий час перебувала у провадженні суду, тривалість її розгляду зумовлена рядом об`єктивних та суб`єктивних обставин, таких як: тривале зупинення провадження, процесуальні дії суду, клопотання як позивача, так і відповідача щодо відкладення розгляду справи.

Таким чином, беручи до уваги наведене, а також те, що ОСОБА_1 після звільнення звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі через більш як три місяці, враховуючи розмір виплаченої заборгованості по заробітній платі, дії позивача з метою досудового врегулювання даного спору, дії відповідача, фінансовий стан ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на момент звільнення позивача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума у розмірі 61 000 грн.

Такий розмір заборгованості апеляційний суд обґрунтовує наступним.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи розмір середньозважених ставок за кредитами в річному обчисленні за період 2017-2020 років (тобто за період недоотримання ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі), який в середньому становить 17% протягом зазначеного періоду, орієнтовний розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума у розмірі 61 000 грн (117 264 грн + 2 760 грн х 17% х 3 роки).

Апеляційний суд зауважує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З огляду на вищезазначене, рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про стягнення з ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 61 000 грнсереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Якщо за результатом апеляційного розгляду судове рішення скасовується та ухвалюється нове рішення зі зменшенням суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, то відповідач має право на пропорційну компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. В іншій частині судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.

Оскільки загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача за результатами розгляду апеляційної скарги зменшена з 581 014 грн до 61 000 грн, тобто апеляційна скарга задоволена в сумі 581 014 грн - 61 000 грн = 520 014 грн, то на користь відповідача з позивача підлягає стягненню 8 715,21 грн х 520 014 грн : 581 014 грн = 7 800,21 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» ( м. Івано-Франківськ вул. Залізнична, 22) на користь ОСОБА_1 (проживаючого у АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) 61 000 (шістдесят одну тисячу) грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючого у АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь Приватного Акціонерного Товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» ( м. Івано-Франківськ вул. Залізнична, 22) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 7 800 (сім тисяч вісімсот) грн 21 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук В.Д. Фединяк