Справа № 163/1523/18
Провадження № 2/163/6/20
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Чишія С.С.

з участю секретаря Голядинець О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві позивач просить постановити рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в загальній сумі 731 019,68 гривень, з яких: 405 300,00 гривень боргу; 135 295,31 гривень інфляційних нарахувань; 30 397,50 гривень трьох процентів річних; 160 026,87 гривень процентів за користування позикою.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 11.11.2015 року відповідач позичив у ОСОБА_5 гроші в сумі 15 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 15.01.2016 року. На підтвердження укладення цього договору відповідач склав розписку, однак в подальшому в порушення чинного законодавства та погоджених умов повертати гроші у встановлений строк відмовився. 13.07.2018 року між ним і ОСОБА_5 був укладений договір відступлення права вимоги, за яким він став новим кредитором по позиці і набув права вимоги до відповідача. Як він, так і первісний кредитор неодноразово звертались до відповідача з проханням повернути борг в добровільному порядку, але врегулювати спір мирним шляхом не вдалося. Уже досить тривалий час відповідач уникає спілкування, не виходить на зв`язок, ігнорує прохання повернути борг. Розрахунок заборгованості провів у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом (1 долар США = 27,02 гривень) у відповідності до положень ч.2 ст.625, ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1050 ЦК України.

Позивач в судове засідання не з`явився, свої права та інтереси доручив представляти представнику ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав. Вказав, що ОСОБА_5 є підприємцем і гроші у позику за розпискою відповідачу давала саме вона. Просив задовольнити позов.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали.

Відповідач пояснив, що гроші в сумі 15 000,00 доларів США брав не у ОСОБА_5 , а в її чоловіка ОСОБА_6 , з яким працював до виходу на пенсію. Ці гроші брав на бізнес (закупку і перевезення товарів з Республіки Польща), який з ОСОБА_7 вирішили організувати спільно. Вкладались у рівних частинах, прибуток ділили порівну. Після того як виникли певні ризики (автомобіль з товаром затримали в ОСОБА_8 сказав написати розписку і при цьому пояснив, що гроші дає через дружину, оскільки працює на державній службі. Гроші за розпискою вже були в обороті (придбання/продаж товару) орієнтовно до одного року до моменту її написання. Вважає, що ОСОБА_7 ці гроші повернув від отриманих прибутків. Штрафні санкції як по Україні, так і в Польщі сплачує сам по сьогоднішній день. З приводу боргу спілкувався з ОСОБА_7 , знав про зміну кредитора за розпискою, оскільки поштою отримував повідомлення і про це розмовляв з ОСОБА_7 . З ОСОБА_4 спілкуватись відмовився.

Представник відповідача в обґрунтування заперечення позову вказав на такі правові моменти: безгрошовість розписки, оскільки ОСОБА_2 у ОСОБА_5 грошей не позичав; ненадання ОСОБА_2 ні первісним, ні новим кредитором копії договору відступлення права вимоги, чим не дотримано його умов і вимог чинного законодавства; недотримання нотаріальної форми договору відступлення права вимоги з огляду на те, що у ньому йдеться про іпотеку; укладення цього договору без дотримання вимог закону, оскільки борг придбаний за гроші (15 000 гривень), тому за своєю правовою природою є не договором цесії, а договором факторингу, в якому фактором може виступати фінансова компанія, яка має ліцензію на укладення такого виду договору. Також вказав на неправильність проведених позивачем розрахунків щодо складових заборгованості, окрім визначеної суми 3% річних від простроченої заборгованості.

Відповідач та його представник у задоволенні позову просили відмовити.

Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини.

Згідно із наявною у справі копію розписки від 11.11.2015 року, яка відповідає дослідженому в судовому засіданні оригіналу, відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 15 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 15.01.2016 року.

13.07.2018 року між ОСОБА_5 і позивачем ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення права вимоги.

За умовами цього договору його предметом є те, що ОСОБА_5 , як первісний кредитор, передає належне їй право вимоги новому кредитору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 за укладеним 11.11.2015 року Договором позики (п.1.1. договору).

Новий кредитор приймає право вимоги, що належне первісному кредитору за вищевказаним Договором, а саме: право на вимогу заборгованості в розмірі 15 000 доларів США. Боржником є ОСОБА_9 (п.п.1.1.2 договору).

Новий кредитор займає місце первісного кредитора в зобов`язаннях, що виникли з договору позики від 11.11.2015 року в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору (п.1.2.3).

Право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання даного договору (п.1.2 договору).

Оплата за відступлення права вимоги становить 15 000 гривень, які новий кредитор сплачує первісному кредитору до моменту підписання цього договору (п.2.1 договору).

У пункті 3.1. договору визначені обов`язки первісного кредитора, серед яких обов`язок сповістити боржника про укладення цього договору не пізніше п`яти робочих днів після набуття ним чинності.

13.07.2018 року позивач, як новий кредитор, надіслав на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги. У ньому позивач виклав повідомлення про укладення із ОСОБА_5 13.07.2018 року договору відступлення права вимоги, за яким остання відступила йому право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 15 000 доларів США, і передала усю документацію щодо цієї заборгованості. Також повідомлено про можливість добровільного погашення заборгованості новому кредитору в готівковому розрахунку.

Сторона відповідача оспорює як реальну правову природу договору позики у формі розписки, так і законність укладення договору відступлення права вимоги.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У цій справі із письмової розписки від 11.11.2015 року вбачається, що відповідач отримав від ОСОБА_5 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 15.01.2016 року.

Розписка містить усі необхідні умови договору позики, а саме, імена сторін зобов`язання, суму позики, строк виконання зобов`язання, підпис позичальника.

Ця розписка написана та підписана особисто відповідачем, про що не заперечувалось ним в судовому засіданні, а її текст містить безумовне та однозначне підтвердження як отримання від конкретної особи певної грошової суми, так і зобов`язання повернення цієї суми.

Тому твердження відповідача про те, що гроші від ОСОБА_5 він не отримував, спростовується змістом самої розписки, оригінал якої до укладення договору відступлення права вимоги знаходився саме у неї.

Крім цього, відповідач в судовому засіданні підтвердив факт ведення переговорів із чоловіком позикодавця щодо повернення суми боргу, що дає підстави для висновку про його визнання наявності боргу за розпискою, починаючи із дня її написання, що, у свою чергу, свідчить про правову природу відносин саме за укладеним договором позики.

За змістом ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Станом на дату розгляду справи договір позики у формі розписки є чинним, у передбаченому ст.1051 ЦК України порядку відповідачем не оспорювався, хоча, починаючи 2016 року, для цього він мав достатньо часу на судовий захист для доведення своєї правоти з викладених в судовому засіданні мотивів.

У межах даної справи відповідач також не довів того, що розписку він писав під тиском або ж не розуміючи значення своїх дій. Доказів звернення в правоохоронні органи з приводу шахрайських дій стосовно нього і примушування до написання розписки не надав.

Також не надав доказів того, що звертався до ОСОБА_5 з вимогою чи проханням повернути йому боргову розписку з підстав неотримання від неї вказаних у договорі коштів.

Показання допитаної в судовому засіданні дружини відповідача ОСОБА_10 у спірних правовідносинах суд до уваги не приймає в силу ст.1051 ЦК України та, окрім цього, як було встановлено в судовому засіданні, вона не була присутня ні при написанні розписки, ні при передачі грошей, оскільки відповідач на зустрічі їздив сам.

Отже, покликання сторони відповідача на безгрошовість договору позики свого підтвердження належними і допустимими доказами в ході розгляду справи не знайшло.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Факт отримання відповідачем надісланого позивачем, як новим кредитором, повідомлення про відступлення права вимоги від 13.07.2018 року підтвердив сам відповідач в судовому засіданні та це підтверджується наданим представником позивача рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

При цьому, як свідчить аналіз наведених правових норм, закон не зобов`язує первісного чи нового кредитора надсилати боржнику копію самого договору відступлення права вимоги. Ненадання цього договору наділяє боржника лише правом не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором, проте не звільняє від його виконання перед первісним кредитором.

Неповідомлення відповідача первісним кредитором про відступлення права вимоги, як це передбачено п.3.1.2 договору, є лише підставою для ризику настання несприятливих наслідків для нового кредитора, однак аж ніяк не впливає на обсяг обов`язків боржника.

У підпункті 3.3.2 договору відступлення права вимоги дійсно передбачено, що новий кредитор набуває право іпотекодержателя за Договором іпотеки зазначеного у п.1.4 даного договору.

Пункт 1.4 договору визначає, що підписанням цього договору сторони підтверджують передачу первісним кредитору новому кредитору всіх оригіналів документів на підтвердження права вимоги за договором позики від 11.11.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні вказав, що договір складався за шаблонним зразком і жодної іпотеки за його умовами не було.

Суд погоджується з такою позицією представника позивача і вважає підпункт 3.3.2 договору помилково (зайво) включеним, про що свідчить зміст пункту 1.4, до якого відсилається зазначений підпункт, а також відсутність жодних іпотечних правовідносин між відповідачем і первісним кредитором.

У зв`язку із цим відсутні підстави для посвідчення договору відступлення права вимоги в нотаріальному порядку.

Доводи представника відповідача про те, що укладений 13.07.2018 року між первісним і новим кредитором договір відступлення права вимоги за своїм характером є договором факторингу є помилковими з огляду на таке.

Аналіз статей 512, 1077 ЦК України свідчить про розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, які різняться між собою за своїм предметом, формою вчинення, суб`єктним складом та метою укладення.

Згідно із ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зі змісту статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

У договорі факторингу згідно із положеннями ч.1 ст.ст.1077, 1079 ЦК України, ст.350 ГК України, ч.5 ст.5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" суб`єктний склад має три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст.515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст.1078 ЦК України)).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо.

Вимоги до форми договору факторингу визначені у ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Якщо укладеному правочині не притаманні перелічені ознаки договору факторингу, то це є правочин з відступлення права вимоги.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16.

Виходячи із перелічених критеріїв, за якими проводиться розмежування передбачених ст.ст.512, 1077 ЦК України правочинів, жодні підстави вважати укладений 13.11.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 правочин договором факторингу відсутні. Цей правочин за своїми правовими ознаками є договором цесії, укладеним у відповідності до положень ст.512 ЦК України.

Отже, ОСОБА_4 в силу укладеного договору на законних підставах набув права вимоги до відповідача за договором позики від 11.11.2015 року, а відтак є належним позивачем у справі.

У справі встановлено, що відповідач не повертав боргу за розпискою ні первісному кредитору ОСОБА_5 , ні новому кредитору, позивачу ОСОБА_4 .

У розрахунок заборгованості позивач включив у гривневому еквіваленті основну суму боргу, інфляційні нарахування за період прострочення виконання зобов`язання з 2016 року по червень 2018 року, 3% річних з простроченої суми за 30 місяців, проценти за користування позикою з 18.12.2015 року по 12.07.2018 року.

Проте аналіз встановлених фактичних обставин справи та норм чинного законодавства дає підстави для висновку про підставність і обґрунтованість заявлених вимог лише в частині стягнення з відповідача основної суми боргу 15 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на дату розгляду справи становить 400 042,50 гривень, виходячи з офіційного курсу валют НБУ - 1 долар США = 26,6695 гривень.

З огляду на характер укладеного договору відступлення права вимоги, його предмет згідно із п.п.1.1.2 договору, право вимоги на стягнення інших включених у заборгованість складових, які є похідними від основної суми боргу, до позивача не перейшло.

Позивач наділений правом вимоги лише щодо основної суми боргу за розпискою і це, окрім вищенаведеного, підтверджується також змістом надісланого позивачем на адресу відповідача повідомленням про відступлення права вимоги, у якому йшлося про необхідність погашення виключно заборгованості в сумі 15 000 доларів США, тобто існуючої на момент укладення договору відступлення права вимоги суми боргу.

Право вимоги на складові заборгованості у відповідності до положень ст.ст.625, 1048 ЦК України мала первісний кредитор, проте їх у суму заборгованості при відступленні права вимоги новому кредитору вона не включила.

При цьому, оскільки відповідач позичив за розпискою гроші в іноземній валюті (доларах США) без обумовлення в ній такої складової зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, інфляційні втрати згідно із ч.2 ст.625 ЦК України та проценти за користування позикою у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, нарахуванню не підлягають.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі № 460/3428/13 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Таким чином, по справі встановлено підстави для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача лише основної суми боргу за договором позики від 11.11.2015 року в розмірі 400 042,50 гривень.

Згідно із ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог із розрахунку задоволення 54,72 % таких вимог.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265, 279 ЦПК України,

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 400 042 (чотириста тисяч сорок дві) гривні 50 копійок заборгованості за договором позики від 11.11.2015 року.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 4 000 (чотири тисячі) гривень 15 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки … апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Ім`я позивача ОСОБА_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

Ім`я відповідача ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складання повного судового рішення 03.07.2020 року.

Головуючий : суддя С.С.Чишій