РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2020 року місто Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Гаряги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 328/1313/20 (провадження № 2-о/328/46/20) за заявою, поданою в порядку окремого провадження, ОСОБА_1 , представник заявника - адвокат Залівной Ілля Олександрович, заінтересована особа: Центральний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністрства юстиції (м. Харків) про встановлення факту смерті, -

встановив:

Представник заявника Залівной І.О. звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) уродженки м.Донецька, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Донецьк, Донецької області, Україна.

В обґрунтування заяви, зазначено, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , є дочкою ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Ленінського району м. Донецька.

Свої родинні зв`язки із мамою підтверджуються свідоцтвом про її народження, а саме ОСОБА_1 , в якому її мамою вказана ОСОБА_3 (серія НОМЕР_2 ).

ОСОБА_3 відповідно до Довідки про причину смерті (до форми № 106/0 № 86від 13.03.2020 року), яку надали їй в Центральній міській клінічній лікарні №6міста Донецька, причина смерті - Інфаркт лівої півкулі мозку при церебросклерозі з гіпертензією.

Після смерті ОСОБА_3 , заявником були отримані наступні документи: Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 , що видане 13.03.2020 року відділом запису актів цивільного стану Старобешівського районного управління юстиції міністерства юстиції Донецької народної республіки, Довідка про причину смерті (до форми № 106/о № 86, що видасться для погребіння) від 13.03.2020 року та Лікарське свідоцтво про смерть № 86 від 13.03.2020 року.

Однак, зазначені документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки їх було видано на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями».

У зв`язку з цим наявні документи неможуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіональною управління Міністерства юстиції (м. Харків) було надано письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3 (за вих. № 206/20.2-108 від 25.06.2020 року) із посиланням на те, що заявником пред`явлено документи, видані на окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Встановлення факту смерті особи необхідно заявнику для отримання допомоги на поховання та вступу в спадщину.

Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник заявника надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони заявника.

Представник заінтересованої особи Центральний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, справу просив розглянути на розсуд суду.

Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України визначено особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до положень статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» від 14.11.2014 № 875/2014, діяльність державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях припинено.

Норми статті 317 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, а отже для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Місто Донецьк включено до переліку населених пунктів, на територіях яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що у даному випадку зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 317 ЦПК України порядку встановлення факту смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті м. Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначено: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданий Ленінським відділом РАЦСу м. Донецька 27 жовтня 1977 року.

Заявниця, ОСОБА_1 , є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Положеннями статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створюють правових наслідків.

Судом встановлено, що заявником при зверненні до Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з питання державної реєстрації смерті матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , м. Донецьк, Донецька область, Україна, було надане лікарське свідоцтво про смерть № 86 від 13.03.2020 року, видане Центральною клінічною лікарнею № 6 міста Донецька. В зв`язку з тим, що аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що заявником для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, у проведенні державної реєстрації смерті відмовлено.

Відповідно до пункту 3.17 Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» № 96/5 від 12.01.2011, рішення суду про встановлення факту народження, смерті в певний час, постановлене судом у разі неможливості їх реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану, є підставою для державної реєстрації таких фактів.

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, 2) рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено правовий статус тимчасово окупованої території України, та визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Згідно з ч.3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

У Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (у п. 93 Суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): «Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території».

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно з ч.1, ч.2 cт.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Оскільки документи, що підтверджують факт смерті, видані медичним закладом та органом реєстрації актів цивільного стану на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, ці документи є недійсними і не створюють правових наслідків.

Встановлення факту смерті має для ОСОБА_1 юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті матері, ОСОБА_3 .

Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті матері, ОСОБА_3 , що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

З огляду на викладене, ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті матері заявниці є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає що заявлені вимоги належить задовольнити, встановивши факт смерті громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті м. Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлення вказаного факту необхідне заявниці для отримання допомоги на поховання та вступу в спадщину.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 19, 89, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-319, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , представник заявника - адвокат Залівной Ілля Олександрович, заінтересована особа: Центральний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про встановлення факту смерті у порядку статті 317 ЦПК України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) уродженки м. Донецька, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьк, Донецької області, Україна.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Токмацький районний суд Запорозької області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 354 ЦПК України щодо апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повне найменування учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Старобешівським РВ УМВС України в Донецькій області 18 вересня 1996 року, РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник заявника: адвокат Залівной Ілля Олександрович, (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДН № 5048, на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області від 30 травня 2018 року № 5), адреса робочого місця адвоката: 87500, м. Маріуполь, пр.-т Миру, 62; адреса для кореспонденції: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: Центральний районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), місцезнаходження: 87500, м. Маріуполь, проспект Металургів, буд. 21, .

Дата складання повного судового рішення 01 липня 2020 року.

Суддя: