Справа № 128/465/20
30 червня 2020 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
судді Карпінської Ю.Ф.,
за участю секретаря Москвичової О.Р.,
у відсутності сторін по справі,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В судове засідання 30.06.2020 сторони по справі не з`явились.
Попередньо на електронну пошту суду позивач ОСОБА_1 надіслав письмову заяву про розгляд справи без його участі, у вказаній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.
Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлась з невідомих суду причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток на адресу місця реєстрації: АДРЕСА_1 . Заяв про розгляд справи без її участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За згодою позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності сторін по справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Врахувавши позицію позивача, викладену у письмовій заяві, надісланій до суду, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення заборгованості, яка станом на 30 червня 2019 року складала 73 430 (сімдесят три тисячі чотириста тридцять) грн, в строк до 10 липня 2019 року, яка була отримана останньою 08 липня 2019 року, що підтверджується копією цієї вимоги (а.с. 9) та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 10).
Згідно з розрахунком заборгованості відповідачу ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 станом на 20 лютого 2020 року (день звернення до суду з даним позовом) нараховано заборгованість в розмірі 94 510 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот десять) грн 00 коп., яка складається з: 43 680,00 грн - залишку заборгованості по кредиту та 50 830,00 грн - пені (а.с. 6).
Відносини з укладення, виконання, припинення договору позики регулюються цивільним та фінансовим законодавством. Цивільний кодекс України визначає підстави укладення, порядку виконання та припинення договору позики (статті 1046-1053 ЦК).
Водночас, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює, що надання коштів у позику є фінансовою послугою та визначає правові засади надання таких послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю, пов`язаною з їх надання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Натомість, фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Цивільний кодекс України розмежовує поняття позики та кредиту окремими параграфами. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, яким врегульовано відносини надання позики, суть кредитного договору має кардинальні відмінності.
Так, суть кредитного договору полягає у наданні послуги фінансовою установою її клієнтам, натомість укладення договору позики не потребує наявності спеціального суб`єкта надання, а також обов`язковості оплати відповідної послуги у вигляді процентів, що залишається на розсуд сторін.
Крім того, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в кредитному договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Отже, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник обов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також однією з відмінностей надання кредиту від позики є те, що позикодавець, як правило надає кошти, що належать йому на праві власності, а фінансова установа у більшості випадків діє за рахунок залучених коштів, зокрема банківських вкладів.
При цьому у Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при визначенні переліку фінансових послуг все ж таки застосовується поняття «позика».
Згідно із пунктом 1 статті 1 цього Закону фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка віднесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.
При цьому, вказаний Закон відносить послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту до виключного переліку фінансових послуг та встановлює, що право на здійснення цієї операції мають фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Закон України «Про банки і банківську діяльність» взагалі не містить поняття «позика», а використовує поняття «банківський кредит».
Отже незважаючи на те, що згідно з вищезазначеним Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України, не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання фінансових послуг фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.
По-друге, метою суб`єкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету суб`єкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено.
Також Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено укладення у письмовій формі договору про надання фінансових послуг. Водночас, статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави зробити висновок про те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не поширюється на відносини, що виникають між фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, у процесі укладення, виконання та припинення договорів позики.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі фактично було укладено саме договір позики, оскільки вони є фізичними особами і не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Письмова форма договору від 26 квітня 2018 року є доказом не лише факту укладення договору позики, але й факту передання відповідачу ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 в позику коштів в сумі 43 680,00 грн, з умовою їх повернення щомісячно визначеними графіком платежів частинами в строк до 15 червня 2019 року.
Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору, який є фактично договором позики, що підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти позивачу.
В Договорі позики визначено фіксовану процентну ставку - 100 % річних від суми кредиту з щомісячною сплатою 7,14 %, однак вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам позивачем не заявлено.
Крім того, згідно з наданим розрахунком заборгованості, відповідачем ОСОБА_2 в рахунок повернення позики було повернуто позивачу ОСОБА_1 07 липня 2018 року грошові кошти в сумі 3350,00 грн, 08 вересня 2018 року в сумі 3000,00 грн, 08 жовтня 2018 року в сумі 3000,00 грн, 27 січня 2019 року в сумі 1000,00 грн, 18 березня 2019 року в сумі 500,00 грн, 16 квітня 2019 року в сумі 300,00 грн, 17 травня 2019 року в сумі 200,00 грн, 10 липня 2019 року в сумі 500,00 грн, 15 липня 2019 року в сумі 945,00 грн та 23 серпня 2019 року в сумі 975,00 грн, а загалом в сумі 13 770 (тринадцять тисяч сімсот сімдесят) грн 00 коп., які згідно з позовною заявою були зараховані позивачем ОСОБА_1 в рахунок пені через несвоєчасне внесення цих платежів.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з абз. 18 договору позики, якщо позичальник не сплатив щомісячний платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної Графіком платежів, то починаючи з 2 календарного дня від дати його неналежної сплати, Позичальник за кожний такий випадок прострочення повинен додатково до простроченого платежу виплатити пеню в розмірі 100 гривень за кожен календарний день прострочення.
Платежі, здійснені відповідачем 07.07.2018 в сумі 3350 грн, 08.09.2018 в сумі 3000,00 грн, 08.10.2018 в сумі 3000,00 грн, 27.01.2018 в сумі 1000,00 грн, 18.03.2019 в сумі 500,00 грн, 16.04.2019 в сумі 300,00 грн, 17.05.2019 в сумі 200,00 грн, 10.07.2019 в сумі 500,00 грн, 15.07.2019 в сумі 945,00 грн, 23.08.2019 в сумі 975,00 грн, оплачені невчасно згідно з графіком платежів і були зараховані позивачем в рахунок оплати пені відповідно до договору в черговості погашення вимог позивача.
Пеня згідно з розрахунком заборгованості розрахована позивачем ОСОБА_1 станом на 20 лютого 2020 року в розмірі 64 600,00 грн за період з 16 травня 2018 року по 20 лютого 2020 року включно (тобто за 1 рік та 10 місяців), а саме: за період з 16.05.2018 по 31.05.2018 (16 днів) - в розмірі 1 600,00 грн, за період з 01.06.2018 по 30.06.2018 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 28.07.2018 по 31.07.2018 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.08.2018 по 31.08.2018 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.09.2018 по 30.09.2018 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.10.2018 по 31.10.2018 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.11.2018 по 30.11.2018 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.12.2018 по 31.12.2018 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.01.2019 по 31.01.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.02.2019 по 28.02.2019 (28 днів) - в розмірі 2 800,00 грн, за період з 01.03.2019 по 31.03.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.04.2019 по 30.04.2019 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.05.2019 по 31.05.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.06.2019 по 30.06.2019 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.08.2019 по 31.08.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.09.2019 по 30.09.2019 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.10.2019 по 31.10.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 (30 днів) - в розмірі 3 000,00 грн, за період з 01.12.2019 по 31.12.2019 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 (31 день) - в розмірі 3 100,00 грн, за період з 01.02.2020 по 20.02.2020 (20 днів) - в розмірі 2 000,00 грн (а.с. 6).
З огляду на вищезазначене, оскільки відповідач не подавала суду ні відзив на позовну заяву, ні заяву про застосування до позовних вимог в частині нарахування пені строку позовної давності, розрахована позивачем сума пені підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в повному обсязі.
Враховуючи неодноразові неявки в судові засідання відповідача, яка обізнана, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки отримувала направлену їй судом копію позовної заяви з додатками, всі судові повістки та листи суду, неподання відповідачем відзиву на позов, відсутність будь-яких заяв чи клопотань від неї, суд приходить до висновку, що відповідач не оспорює позовних вимог.
За вказаних обставин, оскільки у визначений Договором строк кошти ОСОБА_2 повернуті не були, порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає судовому захисту та дає підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення фактичної суми позики та суми пені, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 945 (дев`ятсот сорок п`ять) грн 11 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202, 207, 258, 549, 1046-1049, 1050 України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики в розмірі 94 510 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот десять) грн 00 коп., з яких: 43 680,00 грн - залишок по позиці, 64 600,00 грн - пеня.
Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 945 (дев`ятсот сорок п`ять) грн 11 коп.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення з урахуванням п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Дата ухвалення та підписання рішення 30.06.2020.

СУДДЯ Ю.Ф.Карпінська