АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2020 року

м. Чернівці

Справа № 725/962/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

заявник ОСОБА_1

особа, діяння якої оскаржується: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк Костянтин Олександрович

апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» на ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 5 березня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О. про відкриття виконавчого провадження № 61135080 від 3 лютого 2020 року.

Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена на примусове виконання виконавчого листа Першотравневого районного суду м. Чернівці №2-1166/2012, виданого 04 грудня 2012 року на виконання рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Український Інноваційний банк» боргу в сумі 1 327 271 гривень 71 копійок та судових витрат в сумі 3 306 гривень.

Посилався на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження №61135080 від 3 лютого 2020 року є незаконною у зв`язку з тим, що вказаний виконавчий лист було пред`явлено до стягнення Публічним акціонерним товариством «Українська інноваційна компанія» (далі - ПАТ «Українська інноваційна компанія»), який не набув статусу стягувача у даному виконавчому провадженні.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 5 березня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О. про відкриття виконавчого провадження №61135080 від 03 лютого 2020 року.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №61135080 від 03 лютого 2020 року за поданою ПАТ «Українська Інноваційна Компанія» заявою у зв`язку з тим, що вказане товариство не набуло у визначеному законом порядку статусу стягувача у такому виконавчому провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська інноваційна компанія» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ПАТ «Українська інноваційна компанія» посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Висновок Великої Палати, викладений у постанові від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16, на який посилався суд першої інстанції у своїй ухвалі, викликає ще більше питань щодо правового статусу ПАТ «Українська інноваційна компанія» та створює юридичну колізію щодо застосування норм права, оскільки ці норми фактично трактуються на користь держави, а не особи.

Висновки вказаної постанови не можуть бути застосовані до вказаної справи.

Касаційним адміністративним судом в рамках справи про оскарження процедури тимчасової адміністрації ПАТ «Український Інноваційний банк» було встановлено, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» та ПАТ «Український Інноваційний банк» є однією і тією ж юридичною особою з урахуванням проведеної зміни найменування.

Скасування рішень НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про введення тимчасової адміністрації у ПАТ «Український Інноваційний банк» виключає можливість існування процедури тимчасової адміністрації або ліквідації згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та здійснення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб будь-який повноважень як тимчасового адміністратора або ліквідатора.

Відкликання банківської ліцензії не припиняє вже набутих прав та обов`язків юридичної особи по укладеним кредитним договорам.

ПАТ «Українська інноваційна компанія» є набувачем всіх прав та обов`язків ПАТ «Український інноваційний банк».

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 жовтня 2012 року задоволено позов ПАТ « Український Інноваційний банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Український Інноваційний банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 1737 від 21 березня 2011 року в сумі 1 327 271 гривень 71 копійка та судові витрати в сумі 3 306 гривень.

4 грудня 2012 року з метою примусового виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист №2-1166/2012 (а.с.76-78).

28 січня 2020 року ПАТ «Українська інноваційна компанія» звернулось до приватного виконавця Кондрюка К.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню вищевказаного виконавчого листа №2-1166/2012 (а.с.73-75).

3 лютого 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61135080 щодо виконання виконавчого документу №2-1166/2012, виданого 4 грудня 2012 року, де в якості стягувача зазначено ПАТ «Українська Інноваційна Компанія». (а.с.16-17).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ТОВ ПАТ «Українська інноваційна компанія» слід залишити без задоволення з наступних підстав.

У відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частинами 1, 2 та абзацом 1 частини 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином, виконавче провадження є однією зі стадій судового процесу, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішення законної сили або за інших умов, встановлених законом. Сторони судового процесу на стадії виконавчого провадження набувають відповідної процесуальної якості, користуються правами та несуть певні обов`язки, зумовлені статусом сторони. За законом на стадії виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження. Така заміна є прийнятною, зокрема у правовідносинах, що допускають правонаступництво.

Відповідно до пунктів 1 і 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і правонаступництва.

Частинами 1 та 2 статті 442 ЦПК України визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ПАТ «Українська інноваційна компанія» не набуло статусу стягувача за виконавчим провадженням № 61135080, відкритим за виконавчим листом №2-1166/2012, виданим 04 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Український Інноваційний банк» боргу в сумі 1 327 271 гривень 71 копійок та судових витрат в сумі 3 306 гривень.

Відповідно до змісту положень банківського законодавства лише реорганізація банку передбачає правонаступництво. Способи реорганізації банку передбачені статтею 26 Закону України «Про банки і банківську діяльність». До реорганізації не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи.

Зміна назви акціонерного товариства (банку) без зміни його організаційно-правової форми, виключення з його назви слова «банк», виключення з видів його діяльності «діяльності комерційних банків» (КВЕД: 64.19) не є ні перетворенням цієї юридичної особи в розумінні статті 108 ЦК України (статті 87 Закону України «Про акціонерні товариства»), ні виділом у розумінні статті 109 ЦК України (статті 86 Закону України «Про акціонерні товариства»), ані припиненням шляхом злиття, приєднання або поділу в розумінні статті 106 ЦК України (статей 83-85 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Сама лише зміна найменування (типу) юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи.

Отже, в результаті організаційних змін банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року нова банківська установа відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» про банки не утворилася.

Власники Банку, приймаючи рішення про відмову від «банківської діяльності», висловили своє бажання припинити таку діяльність, яка є складовою спеціальної правосуб`єктності банку як юридичної особи, але вони не звернулись до існуючої процедури ліквідації банку за їх рішенням, передбаченої статтею 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», погодження якої з боку НБУ неможливе в силу чинності у відповідного банку статусу проблемного, що відповідає статті 78 названого Закону.

Банківське законодавство не передбачає правонаступництво у разі ліквідації банку. Крім того, з урахуванням частини 6 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини 3 статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), пункту 3.1 глави 3 розділу ІІІ Положення про застосування НБУ заходів впливу ліквідація банку ані за ініціативою НБУ, ані за ініціативою власників банку не може вважатися завершеною, оскільки не відповідає вимогам цих нормативних положень, що визначають момент закінчення ліквідації банку.

Правочину між «Український Інноваційний банк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» щодо передачі прав та обов`язків банку не відбулося, правонаступництва у розумінні процедури реорганізації також.

Враховуючи зазначене та встановлені обставини щодо учасників цієї справи, відсутні підстави стверджувати про зміну стягувача її правонаступником.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження переходу до ПАТ «Українська інноваційна компанія» прав та обов`язків саме банківської установи банку згідно із законодавчо встановленою процедурою.

Стаття 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дійсно передбачає, що слово «банк» може бути тільки в назві юридичної особи, яка зареєстрована НБУ як банк та має банківську ліцензію. З тієї точки зору, що Банк є зареєстрованим НБУ як банк, але втратив банківську ліцензію та не відновив її, може видатися, що у цьому є певна невідповідність статті 15 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Однак розуміння статті 15 названого Закону має не виходити за межі інших положень банківського законодавства. Дослівне тлумачення цієї статті в тому контексті, що відкликання банківської ліцензії призводить до необхідності виключення з назви банку слова «банк», не відповідає суті подальших процедур щодо банку, у якого відкликана банківська ліцензія, передбачених цим законодавством. Законом не передбачено виключення з назви банку слова «банк» після відкликання ліцензії банку. Банківським законодавством передбачена послідовність процедур для випадку відкликання банківської ліцензії. Перебування банку у цих процедурах з наявним у його назві словом «банк» не порушує мети спеціальних вимог до назви банку та слова «банк» у його назві, оскільки відсутність банківської ліцензії припиняє банківську діяльність банку але не припиняє сам банк з його існуючими правами та обов`язками, які виникли в результаті банківської діяльності до відкликання банківської ліцензії.

Права банку щодо його боржників комплексно пов`язані з його зобов`язаннями перед кредиторами. У зв`язку з цим не може процес виконання зобов`язань проблемним банком здійснюватися в порядку ліквідації цього банку, а реалізація його прав бути відділеною від цього процесу. Зокрема, відповідно до банківського законодавства (частини 6 статті 38, частини першої та п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») Фонд забезпечує вимоги кредиторів банку за рахунок реалізації вимог банку до боржників.

Реорганізація банку в іншу особу, або передача прав та обов`язків банку іншій особі за іншими правочинами, навіть зміна назви, якщо це тягне трансформацію носія таких прав та обов`язків, має проводитись у спосіб, який відповідає закону, а за наявності прогалин у законодавчому регулюванні - загальним принципам законодавства, в першу чергу спеціального, яке регулює банківську діяльність як специфічний вид діяльності. Не можуть ставитись діями однієї особи під загрозу система банківського нагляду, встановлена банківським законодавством, та реалізація мети цього законодавства.

Виведення банку з ринку шляхом виключення слова «банк» з його назви та «банківської діяльності» з видів його діяльності законом не передбачено. Попри те, що закон не містить прямої заборони вказаних рішень керівників банку як таких, здійснення цього без узгодження з НБУ не відповідає загальним принципам банківського законодавства.

Якщо юридична особа бажає припинити банківську діяльність, то вона має як банк вийти з ринку за процедурами, які передбачені законодавством, що регулює здійснення банківської діяльності в Україні, для виведення банку з ринку під наглядом НБУ та за участю Фонду.

Рішення про здійснення змін у статуті відповідного банку є підставою для державної реєстрації цих змін лише за умови дотримання встановленої законом процедури погодження таких змін. Дії щодо реєстрації змін до статуту банку мають здійснюватися відповідно до частини першої статті 68 Конституції України та частин другої, третьої статті 13 ЦК України, не руйнуючи систему координації та організації банківського ринку, передбачену банківським законодавством, зокрема Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, перехід прав та обов`язків від ПАТ «Український інноваційний банк» до ПАТ «Українська інноваційна компанія», яка заявляє про своє отримання прав та обов`язків цього банку, не міг відбуватися лише на підставі виключення кредитною установою із своєї назви слова «банк» та виключення з видів своє діяльності «банківської діяльності» без дотримання вимог банківського законодавства. Організаційні зміни банку від 13 липня 2016 року та від 28 березня 2017 року не відповідають вимогам банківського законодавства.

Враховуючи те, що ПАТ «Український Інноваційний банк» не було припинено чи змінено у встановленому законом порядку на ПАТ «Українська інноваційна компанія», а відтак й остання не набула прав банку, відсутні юридичні підстави набуття ПАТ «Українська інноваційна компанія» права відповідної вимоги в порядку правонаступництва.

Доказів на підтвердження правонаступництва між ПАТ «Український Інноваційний банк» до ПАТ «Українська інноваційна компанія» матеріали справи не містять.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 та у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 639/11679/14.

Зазначеним вище повністю спростовуються доводи апеляційної скарги про правонаступництво ПАТ "Українська інноваційна компанія" щодо прав і обов`язків ПАТ "Український інноваційний банк".

Врахувавши наведені вище норми закону, суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ "Українська інноваційна компанія" є неналежним стягувачем у виконавчому провадженні № 61135080, скільки товариство не набуло статусу нового кредитора та не отримало права вимоги до боржників.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що дії приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О є неправомірними, а постанова про відкриття провадження про відкриття виконавчого провадження № 61135080 від 3 лютого 2020 року за заявою ПАТ "Українська інноваційна компанія"є незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Аргумент апеляційної скарги про те, що вищевказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 не може бути застосований до правовідносин які виникли у даній справі, є необґрунтованим, оскільки частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Тому такі висновки повинні враховуватися у тому числі й апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує також і те, що згідно із статтею 376 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення (про що просить скаржник) є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з цим посилання скаржника на недоліки і "прогалину" в законодавстві, яке регулює банківську діяльність, не свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Судочинство в цивільних судах, за приписом статті 3 названого Кодексу, здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", , що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А згідно з частиною 2 статті 10 того ж Кодексу суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З огляду на викладені законодавчі положення судом першої інстанції і здійснено розгляд даної справи.

Незгода скаржника, повна або часткова, із згаданою постановою Великої Палати Верховного Суду, так само не визначається процесуальним законом як підстава для скасування того судового рішення, яке прийнято з урахуванням правового висновку, викладеного у відповідній постанові.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права як передумови скасування прийнятого ним судового рішення.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити щодо строку для пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 цього Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 22 зазначеного Закону(в редакції, чинній на час набрання законної сили 29 жовтня 2012 року рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 жовтня 2012 року та видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у цій же редакції) передбачено, що строки, зазначені у частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі, якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина 1 статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

З аналізу змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом.

Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №640/4782/15 та від 28 жовтня 2019 року у справі №161/11814/18.

В даному випадку виданий Першотравневим районним судом міста Чернівці 4 грудня 2012 року виконавчий лист підлягав виконанню з урахуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 № 606-ХІV. Рішення суду, на виконання якого видано вказаний виконавчий документ, набрало законної сили 29 жовтня 2012 року, а річний строк пред`явлення його до виконання сплив 30 жовтня 2013 року, тобто до прийняття та відповідно набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

Оскільки вищевказаний виконавчий лист вперше був пред`явлений ПАТ «Українська інноваційна компанія» до виконання вже з пропуском строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та вказаний строк в судовому порядку не поновлювався і з такою заявою товариство до суду не зверталося, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження за поданим (з пропуском строку пред`явлення до виконання) виконавчим документом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 5 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом

тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 6 липня 2020 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна