Справа №345/1884/20
Провадження № 2/345/737/2020
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.07.2020 р. м. Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Сухарник І.І.
за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.
розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, суд -
що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищенаведеним позовом мотивуючи тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 19.04.2006 р. серія НОМЕР_1 620822 йому та відповідачам по справі належить на праві спільної сумісної власності по ј частки квартири площею 47,6 кв. м., яка знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 . Згідно записів будинкової книги відповідачі зареєстровані у даній квартирі. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.07.2010 р. між ним та відповідачем ОСОБА_2 шлюб розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_5 з дітьми виїхала в Канаду. Перед виїздом вона уповноважила його розпоряджатися ј часткою квартири, оскільки намірів повертатися в Україну вона немає. З 2010 року відповідачі не проживають у вказаній квартирі, що свідчить про те, що відповідачі втратили інтерес до житла. Факт не проживання відповідачів у спірному житлі підтверджується актами КП «ЖЕО № 4» від 10.02.2017 р. № 53, від 18.07.2018 р. № 170, від 21.05.2020 р. № 594. Відповідачі залишили квартиру добровільно та переїхали проживати в іншу країну. Житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням не вчинили. Також, реєстрація відповідачів у даному житловому приміщенні спричняє завищений розрахунок розміру комунальних послуг і, тому він не має змоги оформити відповідні пільги для оплати комунальних послуг. Оскільки, відповідачі не проживають у даній квартирі більше одного року, тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання та зняти їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020 р. було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, запропоновано відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак від нього подана заява про підтримання позову в повному обсязі, просить позов задоволити, справу розглядати без його участі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с. 36).
Відповідачі у судове засідання не з`явилися.
Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачами не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідачі не скористалися, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.07.2010 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 шлюб розірвано (а.с. 8).
Згідно копії свідоцтва про право власності від 19.04.2006 р. серія ЯЯЯ № 620822 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивачу та відповідачам належить на праві приватної спільної сумісної власності по ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).
Згідно записів будинкової книги, позивач та відповідачі зареєстровані у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 являються дітьми позивача та відповідача ОСОБА_2 (а.с. 19, 20).
Факт не проживання відповідачів у спірному житлі підтверджується актами КП «ЖЕО № 4» від 10.02.2017 р. № 53, від 18.07.2018 р. № 170, від 21.05.2020 р. № 594 (а.с. 21, 22, 23).
Згідно копії довіреності від 24.03.2010 р. відповідач ОСОБА_2 уповноважила позивача розпоряджатися своїм майном і, зокрема ј часткою спірної квартири (а.с. 24).
Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.
Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.
Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).
Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина 1 статті 383 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
За вимогами статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. За статтями 317, 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно роз`яснень абз. 2 п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України.
Відповідачі є співвласниками спірної квартири, а тому не можуть бути позбавлені права на користування своїм майном, оскільки це означатиме порушення їхніх права власності. Проживання, періодичне проживання чи не проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 є правом відповідачів, як співвласників, відповідно до положень ст. 369 ЦК України.
Суд звертає увагу, що підставою звернення позивача до суду є те, що відповідачі, які на теперішній час не проживають у квартирі, співвласником якої він є, не сплачують комунальні послуги, а тому позивач змушений сплачувати їх самостійно. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з метою стягнення з відповідачів частини оплачених ним самостійно комунальних послуг.
Вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації без позбавлення їх права володіння та розпорядження своїми частками у цій квартирі не ґрунтується на положеннях ст.ст. 319, 405, 381, 391 ЦК України. Непроживання відповідачів за місцем реєстрації не має правового значення для розгляду даної справи.
Окрім того, згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;
Отже, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування даною квартирою та зняття їх з реєстрації, яка є їхньою сумісною власністю, порушує їхнє право на використання своїм майном. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 316, 317, 319, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
у задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити.
За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.