печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Соколова О.М.

при секретарі - Проскурні А.Г.

справа № 757/33106/18-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог на те, що з липня 2016 року ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». 17.07.2017 року, позивач була звільнена із займаної посади, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. На день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена, заробітна плата за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, що у сумі складає: 21627 гривень 51, відповідно до наданих відповідачем розрахунків заробітної плати з сумами до виплати: за березень 2017 року - загальна сума до сплати складає 1599,49 гривень, за квітень 2017 року - 3288,22 гривень заробітної плати, за травень 2017 року - З328,82 гривень заробітної плати, за червень 2017 року - 334,98 гривень заробітної плати, за липень 2017 року - 13076,00 гривень (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України. Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати та середнього заробітку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. На підтвердження своєї позиції надає Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

16.11.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій заперечував щодо позовної заяви, просив відмовити у її задоволенні з підстав її необґрунтованості.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав заяву в якій просив позов задовольнити в повному обсязі, та не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

Судом встановлено, що з липня 2016 року по липень 2017 року ОСОБА_2 працював на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 10063/ДН-ос Позивач звільнений з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

На день звільнення Позивача із виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі складає: 21627 гривень 51 копійки за березень 2017 року - загальна сума до сплати складає 1599,49 гривень, за квітень 2017 року - 3288,22 гривень заробітної плати, за травень 2017 року - З328,82 гривень заробітної плати, за червень 2017 року - 334,98 гривень заробітної плати, за липень 2017 року - 13076,00 гривень (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України.

Дані обставини справи підтверджуються копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 (а.с. 10-17) .

Відповідно до розрахунку невиплаченої заробітної плати позивача за період з березня 2017 року по липень 2017 року складає в сумі 21627,51 грн.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням терміну її випати.

Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки.

Суд також приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, оскільки дослідивши матеріали справи, зокрема наявність належним чином заповненої трудової книжки позивача.

Наданий відповідачам Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до розрахунку середнього заробітку заробітної плати позивача за період з 18.07.2017 року по 05.07.2018року складає в сумі 58788,62 гри.

При розрахунку суми середнього заробітку, суд погоджується з позицією представника позивача, стосовно необхідності стягнення середнього заробітку, який підлягає стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України.

Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, виходячи з вище викладеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання ним належних до сплати йому коштів.

Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від його сплати, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21,22 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст. 47, 94, 97, 116, 117, 233 КзпП України, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100, ст.ст. 12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, у розмірі 21627 гривень 51 копійки (двадцять одна тисяча шістсот двадцять сім гривень 51 копійки).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 18.07.2017 року по 05.07.2018 року 58788 гривень 62 копійки (п`ятдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень 62 копійки).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 1409,60 грн. витрат з оплати судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 код НОМЕР_2 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, )

Суддя О.М.Соколов