Дата документу 07.07.2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за утримання квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди,-

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті коштів за утримання квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 5324,80 (п`ять тисяч триста двадцять чотири) гривні 80 копійок; 50 відсотків коштів за купівлю матеріалів на ремонт ділянки покрівлі над квартирою в розмірі 3428,00 (три тисячі чотириста двадцять вісім) гривень; та судові витрати в розмірі 741,20 гривень (а.с.2-7).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_2 будучи співвласником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , не здійснює оплату за утримання будинку та прибудинкової території, а також оплату за опалення. Позивач самостійно за період часу з 01 жовтня 2016 року по 01 лютого 2019 року сплатила кошти за послуги з надання тепла в розмірі 7985,09 грн., та за період з 01 серпня 2016 року по 01 лютого 2019 року за послуги з СДПТ до квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 2664,53 грн.

Крім цього в жовтні 2017 року позивач витратила кошти в сумі 6856,00 грн. на ремонт ділянки покрівлі над вказаною квартирою. Позивач вважає, що за період часу з 01 серпня 2016 року по 31 січня 2019 року (час з якого відповідач є власником 1/2 частини вказаної квартири та час до якого позивач була власником 1/2 частини квартири) відповідач зобов`язана відшкодувати їй 50% витрат, які вона понесла на утримання квартири АДРЕСА_1 , і оскільки в добровільному порядку відповідач ці кошти не сплачує, позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с.57-59) в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36000,00 грн. упущеної вигоди, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , визнаючи її право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , перешкоджає у реалізації її права на використання частини квартири у власних цілях та потребах. Так, позивач зазначає, що вона мала намір належну їй 1/2 частину квартири здавати в оренду, і за період з 01.12.2016 по 01.12.2019 упущена вигода складає 36000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги про стягнення заборгованості за утримання квартири не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, а зустрічний позов задовольнити.

Представник відповідача також підтримав вимоги зустрічного позову та просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.1992 року, який був посвідчений нотаріусом П`ятої Одеською державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-8053, придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м., житловою - 20,4 кв.м. (а.с.8).

Квартира була придбана у період шлюбу з ОСОБА_4 , який в результаті поділу спільного майна подружжя, за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.10.2010 року суду набув право власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири (а.с.19-23).

Як вбачається з інформаційної довідки №154479845 від 30.01.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на підставі договору дарування №650 від 02.06.2016 року подарував належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (а.с.17).

ОСОБА_1 на підставі договору дарування №42 від 30.01.2019 року подарувала належну їй 1/2 частину вказаної квартири своєму сину ОСОБА_5 , який, відповідно з 30.01.2019 року став власником цієї частини квартири, що також вбачається з інформаційної довідки №154478094 від 30.01.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18).

Таким чином за період часу з 02 серпня 2016 року до 30 січня 2019 року власниками квартири (по 1/2 частині) №14, яка розташована в будинку АДРЕСА_2 , були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.ч.1 та 2 ст.355 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст.ст.66,67,162 ЖК Української PCP за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Згідно ст.151 ЖК Українскої PCP громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З довідки, виданої «Житлово-комунальним сервісом «Хмельницький» станом на травень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 за період часу з 01 серпня 2016 року по 01 лютого 2019 року за надані послуги з СДПТ до квартири АДРЕСА_1 , сплатила кошти у розмірі 2664,53 гривень (а.с.15-16).

З виписки по особистому рахунку, виданої Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» вбачається, що ОСОБА_1 за період часу з 01 жовтня 2016 року по 01 лютого 2019 року за послуги з надання тепла до квартири АДРЕСА_1 сплатила кошти у розмірі 7985,09 гривень (а.с.14).

Крім цього, згідно накладної від 03 жовтня 2017 року, позивач придбала матеріали для ремонту ділянки покрівлі, під якою розташована квартира АДРЕСА_1 , на загальну суму 6856,00 грн. (а.с.13).

Отже, відповідач, з часу набуття у власність частини квартири, не приймає участі у догляді за належним їй на праві власності майном, необхідному поточному ремонті, не оплачує кошти з утримання квартири та послуг з постачання до квартири теплової енергії для її обігріву у опалювальний сезон, та інших заходах щодо утримання та збереження у відповідному житловому стані належного їй майна.

Доказів, які б спростовували вказані обставини відповідач до суду не надала.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 13 Конституції України.

Отже, вищезазначені норми прямо говорять про те, що у відповідачки не тільки є право володіти своїм майном а й обов`язок його утримувати у належному стані.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Також п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги включають в себе і послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Згідно ч.1 ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У відповідності до ч.4 ст.543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника.

Таке право забезпечується ч.1 ст.544 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При цьому, для заявлення відповідної вимоги, форма співвласності на нерухоме майно, у вигляді спільної сумісної чи часткової, не має значення.

З аналізу наведених норм вбачається, що співвласники, які володіють майном на праві спільної сумісної (або часткової) власності, зокрема житловим приміщенням, несуть рівні обов`язки, щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач у порядку регресу за період часу з 02.08.2016 року до 30.01.2019 року (час з якого відповідач є власником 1/2 частини вказаної квартири та час до якого позивач була власником своєї 1/2 частини квартири) зобов`язана сплатити на користь позивача 50 відсотків від загального розміру понесених позивачем витрат, пов`язаних з утриманням квартири АДРЕСА_1 , а саме: у розмірі 5324,80 (п`ять тисяч триста двадцять чотири) гривні 80 копійок, з яких: - 1332,26 грн. за надані послуги з СДПТ; - 3992,54 грн. за послуги з надання тепла. Також підлягають стягненню 50 відсотків коштів за купівлю матеріалів на ремонт ділянки покрівлі над вказаною квартирою, а саме в розмірі 3428 (три тисячі чотириста двадцять вісім) грн.

Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, оскільки у відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову.

Стосовно вимог ОСОБА_2 щодо стягнення зі ОСОБА_1 упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

Згідно копії відповіді ОСОБА_4 з Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 01.10.2011 (а.с.65), зафіксований факт не допуску до квартири АДРЕСА_1 , в порушенні кримінальної справи відмовлено.

Згідно інформації Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби (а.с.67) встановлено, що у Другому Малиновському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження В-12/111 ВП №35633333 з виконання виконавчого листа №2/1519/5466/11 від 06.12.2012 року (а.с.66), який видав Малиновський районний суд м. Одеси про вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 .

29.01.2013 року державним виконавцем на підставі п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та спрямовано виконавчий лист до Малиновського районного суду м. Одеси.

30.07.2014 до Відділу надійшла заява ОСОБА_4 в якій останній повідомляє, що ОСОБА_1 перешкоджає проживанню в приміщенні, в яке його вселено, а саме в квартиру АДРЕСА_1 , та просить на підставі п.6 ст.79 відновити виконавче провадження. 01.08.2014 державним виконавцем на підставі п.2 ст.51, ст.79 Закону винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП №35633333 (а.с.68 зв.).

Отже, з наданих позивачем (за зустрічним позовом) доказів стосовно перешкоджання у реалізації права на користування квартирою, вбачається факт перешкоджання ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , в той період, коли він був власником 1/2 частини квартири.

Тобто ці докази не стосуються того періоду, за який позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 половину витрат, понесених на утримання квартири, а саме за період з 01 серпня 2016 року по 30 січня 2019 року.

03 серпня 2018 року Верховний Суд в рамках розгляду справи №923/700/17 (ЄДРСРУ № 75770409) вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача упущеної вигоди позивач зазначив, що в результаті протиправної поведінки відповідача, позивач і отримав ці збитки.

Однак, судом, вході розгляду справи не встановлено факту, та стороною позивача (за зустрічним позовом) не надано відповідних доказів того, що ОСОБА_1 перешкоджала у вказаний період ОСОБА_2 користуватися частиною квартири, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування №650 від 02.06.2016 року, у власних цілях та потребах, і, відповідно, того, що ОСОБА_2 з вини ОСОБА_1 понесла збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 36000,00 грн.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 81 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Окрім цього, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував (Постанова Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі №921/377/14-г/7, №73533016).

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем за зустрічним позовом, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за утримання квартири, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті коштів з утримання квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 5324,80 (п`ять тисяч триста двадцять чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків коштів за купівлю матеріалів на ремонт ділянки покрівлі над квартирою в розмірі 3428,00 (три тисячі чотириста двадцять вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 741,20 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 07 липня 2020 року.

Суддя