Справа № 703/3491/19
26 червня 2020 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі
головуючого судді Кирилюк Н.А.
з секретарем судових засідань Римським Д.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 703/3491/19
представника позивача ОСОБА_2
про захист честі та гідності
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є інвалідом 2 групи, часто хворіє, отримує мінімальну пенсію, відтак змушена, заробляючи на прожиття, здійснювати торгівлю вживаними речами на стихійному ринку біля станції ім. Т.Шевченка в м. Сміла.
Відповідач по справі також здійснювала торгівлю на вказаному ринку та займалася перепродажем речей.
Вказала, що конфлікт між нею та відповідачем, з незрозумілих для неї причин, виник близько трьох років назад. Відповідач виганяла її з займаного місця на ринку, штовхаючи при цьому та завдаючи фізичний біль.
В зв`язку з такою протиправною поведінкою позивач, змушена була звертатися до правоохоронних органів з метою протидії протиправної поведінки відповідача.
Однак, відповідач не тільки не припинила протиправну поведінку, вона протягом 2019 року декілька разів, в присутності сторонніх осіб, поширювала проти неї, позивача, відомості, що порочать її честь та гідність, як громадянина та обізвала її «дурою та психічно хворою на голову».
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
У зв`язку з відсутністю відповідача, яка згідно ст. 128 ЦПК України повідомлена про день та час розгляду справи належним чином, суд вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України, та провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У зв`язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в т.ч. здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Положеннями ст. 270 ЦК України встановлено, що до особистих немайнових прав фізичної особи належить, зокрема, право на повагу до гідності та честі.
За змістом статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ( далі Постанови) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Згідно з ч. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Пунктом 4 вказаної постанови роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Судом встановлено, що відповідач висловлювала на адресу позивача нецензурною лайкою.
З приводу вказаного позивач звернулася до правоохоронних органів з метою припинення протиправної діяльності зі сторони відповідача, що підтверджується довідкою про результати розгляду звернення громадянина від 08 жовтня 2018 року.
Вказані вище обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які надали ідентичні покази та вказали, що ОСОБА_3 дійсно ображала ОСОБА_1 на території стихійного ринку та обзивала її «психічно хворою».
Однак, докази, які б вказували на те, що звернення відповідача було мотивовано цілеспрямованими діями з метою поширити відносно позивача інформацію та таким чином принизити її честь та гідність, позивач суду не надав.
Суд зауважує, що вказане позивачем висловлювання зі сторони відповідача ненормативною лексикою у присутності свідків є образливим і принизливими з точки зору тлумачення та розуміння вказаних слів, однак, відповідне висловлювання відповідача в адресу позивача є оціночним судженням, оскільки воно являється його суб`єктивною думкою.
Разом з тим, суд зазначає, що висловлена відповідачем суб`єктивна думка в брутальній та непристойній формі завдала моральної шкоди позивачеві, яка, відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», може бути відшкодована відповідачем.
Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.
Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в т. ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Виходячи з положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 9 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
Приймаючи рішення про стягнення з відповідача завданої позивачу моральної шкоди суд враховує тяжкість та глибину її душевних страждань, які позивач переживала та що призвело до істотних негативних змін в її особистому житті, враховуючи похилий вік відповідача, виходячи з міркувань розумності, співрозмірності та справедливості, з урахуванням того, що моральна шкода відшкодовується не з метою збагачення, а носить компенсаційних характер завданим стражданням, приходить до висновку, про стягнення на користь позивача 7000 тисяч гривень моральної шкоди, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережила та переживає на даний час.
Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору його, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, належить стягнути з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст. 5, 12, 13, 76, 80, 81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) "про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди" - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду у сумі 7000 грн.
В частині позовних вимог щодо "зобов`язання спростування відомостей та принесення вибачень при свідках за приниження честі та гідності, розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності " - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1344 грн. 70 коп. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Рішення може бути оскаржене позивачем до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складене 06 липня 2020 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк