Справа № 211/517/19
Провадження № 2/211/127/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 липня 2020 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Н.О. Сарат,

при секретарі С.М. Зоріній,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Акціонерного товариства «Сведбанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів недійними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу прав вимоги, які були укладені 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та від 15.06.2012 р., та який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині передачі прав вимоги за кредитним договором від 25.03.2008 року №0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

В обґрунтування своїх вимог послався на те, що у провадженні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 211/5966/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту. У кредитному зобов`язанні позивач у справі №211/5966/15-ц отримав право вимоги з відповідача відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги боргу від 15.06.2012 року з самого відповідача так як первісним кредитором за договором кредиту був ПАТ «Сведбанк». Про даний договір відповідач дізнався лише на початку 2016 р. коли отримав судову повістку. Відповідно до зазначеної у позові інформації 25.05.2012 р. відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги ПАТ «Сведбанк» продав, а ПАТ «Дельта-Банк» придбав право вимоги боргу у т. ч. і відносно ОСОБА_1 А потім, 15.06.2012 р. ПАТ «Дельта- Банк» продав, а ПАТ «Альфа-Банк» придбав аналогічне право. Позивач вважає, що договори купівлі-продажу права вимоги боргу від 25.05.2012 р. та від 15.06.2012 р. з додатками мають бути визнані судом недійсними у частині, що стосується передачі права вимоги боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором від 25.03.2008 р. №0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» на підставі наступного: Вимоги відповідача обгрунтовані у тому числі тим, що відповідач придбав право вимоги боргу з відповідача за низкою договорів факторингу, а саме: 25.05.2012 р. ПАТ «Сведбанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу права вимоги, який відповідно до гл. 73 ЦК України є договором факторингу. 15.06.2012 р. ПАТ «Дельта Банк» уклав з ПАТ «Альфа-Банк» аналогічний договір факторингу. Надані позивачем т. з. «Виписки» з вказаних договорів не передбачають можливості ідентифікувати їх як «належні та допустимі докази» т. я. дані «виписки» не містять ні повного тексту угоди, ні переліку боржників, права вимоги боргу щодо яких передаються, ані інших умов договору. Крім того, самі тексти договорів передбачають, що право вимоги у нового кредитора виникає після сплати повної суми договору - у першому випадку факторингу, та за умови сплати першого траншу - у другому договорі факторингу. Позивач по справі №211/5966/15-ц не надав жодних доказів даним обставинам - з матеріалів справи навіть не можна зрозуміти наявність самого факту наявності права вимоги боргу саме у позивача. Крім того, наприклад, відповідно до ст. 1083 ЦК України «7. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається. якщо інше не встановлено договором факторингу. 2. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. З наданих документів не можна встановити - чи мав право ПАТ «Дельта Банк» відступати право вимоги позивачеві з урахуванням вказаного. 3 01.01.2004 р. набрав чинності новий ЦК України, за ст. 1077 якого зазначено, що «За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника. Відповідно до Розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фін послуг №231 від 03.04.2009 року, яке втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015 р., «Віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу, відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому) базується відступлення. ВСУ у своїй постанові від 13.04.2016 р., з урахуванням обставин тієї справи, зазначив, що хоча угода, укладена між сторонами і містить назву «Договір» (без будь-яких уточнень), однак з своєю правовою природою укладений договір містить ознаки договору факторингу і тому застосував до нього при розгляді справи норми ЦК України, які регулюють відносини за вказаним договором факторингу. В нашому випадку договори купівлі-продажу права вимоги за своєю правовою природою, як я вказував, є договорами факторингу і тому до них мають застосовуватись відповідні норми діючого законодавства і, зокрема, вказане розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фін послуг №231 від 03.04.2009 р., яке до внесення до нього змін Розпорядженням №352 від 06.02.2014 р. мало вищевказану редакцію тексту пункту 1, і тому передбачало можливість укладення договорів факторингу лише щодо відступлення права вимоги з боржників - суб`єктів господарювання. В нашому випадку договір кредиту було укладено з громадянином ОСОБА_1 , а ніяк не із відповідним суб`єктом господарювання, наприклад з СПД, ФОП чи ін. Зважаючи на вказане, у період до 06.02.2014 р. ніхто не мав права укладати договір про платне відступлення права вимоги боргу з ОСОБА_1 . Враховуючи викладене, вказані договори купівлі-продажу права вимоги, а по суті - факторингу, принаймні у частині, що стосується ОСОБА_1 , є нікчемними угодами так як при їх укладенні було допущено свідоме порушення норм діючого законодавства, а тому додаткових підстав для визнання їх недійсними не потребується.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази , а саме витребувано: з Акціонерного товариства «Сведбанк» копії документів, які становлять собою договір купівлі-продажу прав вимоги, разом з додатками, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 року у частині, що стосується купівлі-продажу права вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк»; з Акціонерного товариства «Дельта Банк» копії документів, які становлять собою договір купівлі-продажу прав вимоги, разом з додатками, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 року у частині, що стосується купівлі-продажу права вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк»; з Акціонерного товариства «Дельта Банк» копії документів, які становлять собою договір купівлі-продажу прав вимоги, разом з додатками, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» від 15.06.2012 року у частині, що стосується купівлі-продажу права вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк»; з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» копії документів, які становлять собою договір купівлі-продажу прав вимоги, разом з додатками, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» від 15.06.2012 року у частині, що стосується купівлі-продажу права вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Ухвалою суду від 16.07.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав.

Від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» М.М. Курдюмова надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував, просив відмовити, надав письмові пояснення згідно яких, просить застосувати строки позовної давності згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений Договір про відступлення прав вимоги. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений Договір про відступлення прав вимоги. ОСОБА_1 звернувся до суду у лютому 2019 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Жодних клопотань на поновлення строку позовної давності позивачами не надано. Також позивачами не наведено причин/обставин, котрі б свідчили про поважність пропуску строку позовної давності. Твердження ОСОБА_1 , про те що він дізнався про відступлення права вимоги за оспорюваними договорами, отримавши повістку про виклик у судове засідання по справі 211/5966/15-ц, лише на початку 2016р. - не заслуговують на увагу, з огляду на наступне: Провадження у справі 211/5966/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відкрито ЗО вересня 2015 року (http://revestr.court.gov.ua/Review/52055940). Жодних доказів неотримання позову та викликів у судове слухання по справі 211/5966/15-ц, за період з ЗО вересня 2015 року по 04 лютого 2016 року - ОСОБА_1 не надає. ОСОБА_1 більше трьох років частково сплачував заборгованість по кредиту новому кредитору, тобто ПАТ «Альфа-Банк» у період з 15 червня 2012 року по 01 серпня 2015 року (додаток 1). Що в свою чергу свідчить про його обізнаність щодо відступлення права вимоги по кредитному договору. Між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладене договори купівлі-продажу права вимоги (відступлення на платній основі). Як вбачається з п. 1 договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного між ПАЇ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» та п. 1 договору купівлі-продажу права вимоги укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» - відступлено не тільки праве грошової вимоги, навпаки за договорами купівлі-продажу права вимоги відступлені всі права вимоги, в тому числі і за договорами застави майна, тобто відбулось також відступлення права майнової вимоги. Щодо факторингу, слід зазначити, що згідно ст. 1077 ЦК України - за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Крім того, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг», який є спеціальним Законом, котрий встановлює загальні правові засади у сфер надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Статтею 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовоих послуг» передбачений перелік фінансових послуг, які має право здійснювати фінансові установа. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою. Відступлення прав вимоги за договорами купівлі-продажу права вимогі укладеними між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» не наданням/отриманням фінансових послуг сторонами цих договорів. Наведені в позові положення ЦК. що стосуються договору факторингу, не можуть бути застосовані до договорів цесії. Також очевидним є те, що до договору цесії не може бути вимоги розпорядження Дерхкомфінпослуг №231 від 03.04.2009р. так як вона регулює відносини у сфері укладення договорів факторингу. ОСОБА_1 взагалі не наведено жодних обґрунтувань та не надано доказів, як б підтверджували його твердження стосовно того, що купівлі-продажу права вимогі укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» є договорами факторингу. Кредитним договором не передбачена згода боржника на заміну кредитора зобов`язанні. Також Позивач не є стороною договорів про відступлення права вимоги з кредитним договором. Договорами про відступлення права вимоги за кредитним договором - не передбачена згода боржника на заміну кредитора в зобов`язанні. Обсяг відповідальності ОСОБА_1 за кредитним зобов`язанням згідно договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПА' «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» - жодним чином н змінюється. Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що права позивача, при укладенні договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПА' «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» жодним чином не зачіпаються. ОСОБА_1 добровільно укладено кредитний договір. ОСОБА_1 , розумів, що необхідно належно виконувати кредитні зобов`язання. Більше того, ОСОБА_1 в тій чи іншій мірі виконував кредитні зобов`язання з 25.03.2008р., зокрема у період з 15 червня 2012 року по 01 серпня 2015 року виконував кредитні зобов`язання новому кредитору, а саме AT «Альфа-Банк», тобто визнаючи факт відступлення права вимоги по кредитному договору. На теперішній час, посилаючись на формальні підстави, ОСОБА_1 намагається відмовитись від взятих на себе раніше зобов`язань.

Від представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» С.М. Павелко надійшли пояснення, згідно яких позовні вимоги відповідач не визнає, просить відмовити в повному обсязі, так як 25 травня 2012 року, між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за яким відбулося відступлення прав вимоги по кредитному договору № 0308/0308/71-065 від 25.03.2008р.укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 з усіма заставними договорами. У Договорі купівлі-продажу термін «права вимоги» означає, як всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора Позичальників за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальником та/а особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за Кредитними договорами Договорами забезпечення. Відповідно до Акту прийому-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від ПАТ «Сведбанк» передав, а « АТ «Дельта -Банк» прийняв Права вимоги, згідно яких передано права вимоги по кредитному договору № 0308/0308/71-065 від 25.03.2008 року, Іпотечному договору № 0308/0308/71-065-Z-1 від 25.03.2008р укладеними між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 . Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року в частині прав вимоги за Кредитним договором № 0308/0308/71-065 від 25.03.2008року, за Іпотечним договором № 0308/0308/71-065- Z -1 від 25.03.2008 року було замінено кредитора внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, правочин був, зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, що відповідає положенням статей 512,513,514 ЦК України.

Від відповідача Акціонерного товариства «Сведбанк» до суду заяв не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

За вимогами ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Судом встановлено, що 25.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір , на суму 54000,00 грн. , на строк 25.03.2008 року по 24.03.2028 року, включно. (а. с. 10-16 копія кредитного договору).

25 травня 2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», згідно якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

15.06.2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», згідно якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Частиною першою статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України - кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.. 514 ЦК України - до нового кредитора переходять прав: первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переход; цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за плату визначається в праві як цесія.

Цесія (лат. cessio уступка, передача) - уступка, на платній основі, кредиторо/ (цедент) свого права вимагати гроші чи інші цінності, на користь третьої особі (цесіонарій), до якої за договором про відступлення права вимоги (договір цесії переходить визначений таким договором обсяг прав вимагати від дебітора виконання ним свого боргового зобов`язання перед цесіонарієм, яке виникло в нього перед первісним кредитором (цедентом);

Між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладені договори купівлі-продажу права вимоги (відступлення на платній основі).

Як вбачається з п. 1 договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» та п. 1 договору купівлі-продажу права вимоги укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» - відступлено не тільки право грошової вимоги, навпаки за договорами купівлі-продажу права вимоги відступлено всі права вимоги, в т.ч. і за договорами застави майна, тобто відбулось також відступленю права майнової вимоги.

Щодо факторингу, слід зазначити, що згідно ст. 1077 ЦК України - за договоро/ факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторонг (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження друго сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Крім того, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг», який є спеціальним Законом, котрий встановлює загальні правові засади у сфер надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Статтею 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансової послуг» передбачений перелік фінансових послуг, які має право здійснювати фінансові установа. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою.

Відступлення прав вимоги за договорами купівлі-продажу права вимогі укладеними між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» не наданням/отриманням фінансових послуг сторонами цих договорів.

Наведені в позові положення ЦК України що стосуються договору факторингу, не можуть бути застосовані до договорів цесії. Також очевидним є те, що до договору цесії не може бути застосовано вимоги розпорядження Дерхкомфінпослуг №231 від 03.04.2009р. так як воно регулює відносини у сфері укладення договорів факторингу.

ОСОБА_1 взагалі не наведено жодних обґрунтувань та не надано доказів, як б підтверджували його твердження стосовно того, що купівлі-продажу права вимогі укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» є договорами факторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України - заміна кредитора у зобов`язали здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитним договором не передбачена згода боржника на заміну кредитора зобов`язанні. Також Позивач не є стороною договорів про відступлення права вимоги з кредитним договором. Договорами про відступлення права вимоги за кредитним договором - не передбачена згода боржника на заміну кредитора в зобов`язанні.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначеніст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги(цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено уст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст,суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року по справі №910/7038/17.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірні договори від 25 травня 2012 року та 15 червня 2012 року є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Також спірні договори не є договорами про надання фінансової послуги в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи те, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, то єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором.

Тобто, в даному випадку обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Обсяг відповідальності ОСОБА_1 за кредитним зобов`язанням згідно договорі про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» жодним чином не змінюється.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що права позивача, при укладенні договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» жодним чином не зачіпаються. Натомість позивач не обґрунтував, яким чином договір відступлення права вимоги порушує суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки матеріалами даної цивільної справи не встановлено порушення прав та охоронюваний законом інтересів позивача суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 2015,231,509,525,526,610,625,1046,1047,1049 ЦК України, ст.ст.2-5,7,10-13,76-82,89,95,141,247,258,259,263-265,272 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Акціонерного товариства «Сведбанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів недійними - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06 липня 2020 р.

Суддя: Н. О. Сарат