Справа № 344/9344/19
Провадження № 22-ц/4808/34/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, правонаступником якої є комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, правонаступником якої є комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради», на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. 13 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

28.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В заяві зазначила, що з 20.03.1996 року працювала на посаді лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні і 01 квітня 2018 року була звільнена з роботи на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України.

Нараховану заробітну плату за 6 днів невикористаної відпустки їй виплатили 13 квітня 2018 року і рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.11.2018 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського Апеляційного суду від 23.01.2019 року, з відповідача на її користь було стягнуто 982,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на те, що приписом про усунення виявлених порушень Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 18 квітня 2018 року встановлено, що у період з січня по серпень 2015 року та у 2016 році працівникам Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, в тому числі і їй, не проводилась індексація заробітної плати в межах прожиткового мінімуму, а вищевказаними рішеннями судів було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію зарплати за вказаний період і такі виплати вона отримала лише 28.02.2019 року на виконання рішення суду, тобто затримка розрахунку становила 321 день, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 94 784,88 грн. середнього заробітку за час затримку розрахунку.

Також просила стягнути 10 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 64 961,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку в період з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. понесених витрат по оплаті правової допомоги.

Стягнуто з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь держави 1 921,00 грн. судового збору.

Стягнуто із присудженої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2018 року по день фактичного розрахунку, а саме по 28.02.2019 року в розмірі 64 961,60 грн., всі обов`язкові платежі та внески.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи 01 квітня 2018 року, однак належні їй при звільненні суми, зокрема індексація заробітної плати за січень-серпень 2015 року та 2016 рік, були виплачені їй лише 28 лютого 2019 року. Оскільки середньоденний заробіток позивачки становив 295,28 грн, а затримка розрахунку при звільненні - 220 робочих днів, то з відповідача підлягає до стягнення 64 961,60 грн.

При цьому суд посилався на рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, згідно якого поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Тому, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що заявлена сума 10 000 грн є невиправдано завищеною, оскільки дана справа є справою незначної складності. Крім того, судом враховано кількість засідань, у яких брав участь інший адвокат, а тому, застосувавши засади справедливості та співмірності, стягнув на користь позивачки 5 000 грн витрат на правничу допомогу.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність рішення суду.

Вказує, на неврахування судом першої інстанції того, що виплату належних позивачу сум при звільненні було проведено 13 квітня 2018 року, що встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року та що підтверджено копіями платіжних доручень № 369 від 04.04.2018 року, № 515 від 26.04.2018 року, а також відомостями про виплату зарплати та розрахунковим листом ОСОБА_1 за квітень 2018 року.

А відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у приписі від 18.04.2018 року Управління Держпраці про усунення виявлених порушень теж зазначено, що виплату належних звільненому працівникові сум здійснено 13.04.2018 року.

Апелянт також зазначає, що 28.02.2019 року на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позивачці було виплачено індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та 2016 рік, а також оспорюваний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 рік, а тому безпідставним є ухвалення повторного рішення з приводу виплати вказаних сум.

Також відповідач посилається на пропуск позивачкою передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку на звернення з позовом до суду, оскільки про порушене право вона дізналась з дати винесення припису Управління Держпраці від 18.04.2018 року, а з позовом до суду звернулась лише 24.05.2019 року.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залучено до участі у справі комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» як правонаступника відповідача - Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці серія НОМЕР_1 (а.с. 5, 6).

Наказом з кадрових питань (особового складу) головного лікаря Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні № 83-к від 30.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 01.04.2018 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці).

Цим же розпорядчим документом наказано виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 23.01.2018 року по 01.04.2018 року за 5 к.д. основної та 1 к.д. додаткової відпустки за особливий характер праці, вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, а також бухгалтерії лікарні - провести повний розрахунок, відділу кадрів - оформити звільнення (а.с.7).

18 квітня 2018 року інспектором Управління Держпраці в Івано-Франківській області Безклубою Наталією Степанівною було внесено припис № ІФ619/46/АВ/П про усунення виявлених порушень в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні (а.с.10-11).

Із вказаного припису вбачається, що такий внесено за результатами проведення 18.04.2018 року інспекційного відвідування в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні, про що складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) від 18.04.2018 року № ІФ619/46/АВ/П, яким зафіксовано наявність порушень вимог законодавства про працю.

Зокрема, в порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України працівникам Івано-Франківської ОДКЛ в межах прожиткового мінімуму індексація заробітної плати з січня по серпень 2015 року та у 2016 році не проводилась (вказане порушення допущено і щодо позивачки); в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівників в Івано-Франківській ОДКЛ виплата всіх сум, що належать їм від установи, проводиться не в день звільнення. Зокрема при звільненні позивачки їй нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної відпустки, однак виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року.

Також, в порушення вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України позивачці не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 01.04.2018 по 13.04.2018 року.

Також цим приписом зобов`язано головного лікаря Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні Котурбаша Радислава Йосиповича усунути наявні порушення та надано термін для їх усунення - 03.05.2018 року.

На виконання припису Управління Держпраці в Івано-Франківській області позивачці виплачено середній заробіток за період з 01.04.2018 по 13.04.2018 року за затримку розрахунку при звільненні, однак вимоги припису щодо індексації заробітної плати з січня по серпень 2015 року та за 2016 рік та виплати таких сум відповідачем не виконані.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.11.2018 року по справі № 344/16306/18, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року, позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 індексації заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік.

Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Івано-Франківську обласну дитячу клінічну лікарню нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік.

Стягнуто із Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 982,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року (а.с. 44-52).

Цим рішенням встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року позивачці було виплачено неправильно, а саме 2856,30 грн. замість 3838,64 грн.

У зв`язку з цим безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що виплату належних позивачу сум при звільненні було проведено 13 квітня 2018 року, що також відображено і у приписі Управління Держпраці.

Відповідно до розрахункового листа за період - лютий 2019 року відповідачем було нараховано та 28.02.2019 року виплачено позивачці індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року в сумі 3 478,98 грн. та за 2016 рік в сумі 933,37 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року в сумі 982,30 грн. (а.с.18).

18 квітня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року (день фактичного розрахунку), однак відповідачем було відмовлено у таких виплатах, що підтверджується листом Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні від 20.05.2019 року за № 1132 (а.с. 19, 20).

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушене право позивачки на отримання розрахунку при звільненні.

Посилання апелянта на те, що на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 28 листопада 2018 року, 28.02.2019 року позивачці було виплачено індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та 2016 рік, а також оспорюваний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 рік, а тому безпідставним є ухвалення повторного рішення з приводу виплати вказаних сум, не приймаються до уваги, оскільки рішенням суду було зобов`язано провести нарахування індексації та стягнуто недоплачений середній заробіток за затримку розрахунку за період з 01.04.2018 року по 13.04 2018 року, а фактичний розрахунок проведено лише 28 лютого 2019 року на виконання рішення суду, тому судом правильно визначено період затримки розрахунку.

Безпідставними є і доводи скарги про те, що позивач пропустила тримісячний строк для звернення з позовом, оскільки остаточний розрахунок проведено 28 лютого 2019 року, а позов пред`явлено 28 травня 2019 року.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищенаведене, та з огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, а також враховуючи, що у день звільнення з роботи позивач була працевлаштована на іншу роботу, що нею і підтверджено, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним щодо заборгованої зарплати і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 18 602,64 грн., тобто у розмірі тримісячного середнього заробітку. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Отже, рішення суду слід змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір стягнутого з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні розміру компенсації витрат позивача на правничу допомогу, колегія суддів, врахувавши заперечення представника відповідача щодо розміру таких, дійшла висновку про часткове стягнення витрат на правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи апеляційним судом, з таких підстав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лютак Л.Л., долучена до матеріалів справи квитанція та акт приймання-передачі виконаних робіт не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, з урахуванням викладеного, зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, правонаступником якої є комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради», задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2019 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір стягнутого з Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, правонаступником якої є комунальне некомерційне підприємство «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради», середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року до 18 602,64 (вісімнадцять тисяч шістсот дві грн. 64 коп.) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Івано-Франківська обласна дитяча клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» (м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 132, , р/р НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1000 грн. витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 07 липня 2020 року.