Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2020 Справа №607/3029/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Мотиль Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем ОСОБА_2 посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося. Вони люди різних характерів та поглядів на життя, між ними відсутнє взаєморозуміння. Вони близько восьми років не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків. Вважає, що шлюб між ними існує формально, а тому просить його розірвати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі із ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 09.11.2000 року Міською радою сектор 2 м. Бухарест, Румунія, а також апостильованим 05 жовтня 2005 року.

Відповідно ст. 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків.

Згідно ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до вимог ст..13 Договору між Україною та Румунією правову допомогу та правові відносини у цивільних справах, ратифікованого Законом України від 07.09.2005 року, документи що були складені або засвідчені установою юстиції однією з Договірних сторін, скріплені печаткою та підписом компетентної особи, дійсні на території другої Договірної сторони без будь-якого іншого засвідчення. Документи, які на території однієї договірної сторони розглядаються як офіційні документи, користуються і на території другої договірної сторони доказовою силою офіційних документів.

Таким чином, суд визнає Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 09.11.2000 року Міською радою сектор 2 м. Бухарест, Румунія, яким підтверджено укладення шлюбу між сторонами у справі.

Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та "Про міжнародне приватне право".

Питання, що виникають у сфері приватно-правових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до ст..27 зазначеного Договору про правову допомогу, у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство та компетентні установи юстиції відповідно до положень статті 26. Частиною другою статті 26 зазначеного договору передбачено, якщо подружжя має громадянство однієї договірної сторони і один з подружжя проживає на території однієї договірної сторони, а другий на території другої договірної сторони, їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством тієї договірної сторони, громадянами якої вони є.

Як вбачається із паспорту громадянина України, виданого органом №6113, 21.11.2017 року №001235314, ОСОБА_1 є громадянкою України.

Судом з`ясовано, що у даному шлюбі народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом з`ясовано, що сторони близько восьми років не проживають разом, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, вони втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми.

Сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим. Шлюб існує лише формально.

Відповідно до вимог ст. ст. 111, 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Згідно із ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частини третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

За таких обставин, суд вважає, що шлюб слід розірвати так, як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки порушує його особисті права та законні інтереси.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265, 280-284, 289 ЦПК України, ст.ст.104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_8 ) та ОСОБА_2 ( ОСОБА_9 ), зареєстрований 09 листопада 2000 року Міською радою сектор 2 м. Бухарест, Румунія, актовий запис №2434.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути переглянуте Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Строки апеляційного оскарження обчислюються після закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п.3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Реквізити сторін:

Позивач -ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан