КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Кондратенко О.О.
Номер провадження № 22-ц/824/4650/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору відступлення, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Луцького міськрайонного суду Волинської області із вказаним позовом та просила суд: визнати недійсним договір про право вимоги, укладений між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», мотивуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2008 року між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/0811/42785, відповідно до п.1.1. якого їй було надано споживчий кредит у розмірі 68000, 00 дол. США, зі сплатою 15 % річних строком до 23 червня 2012 року.

Позивачка вказувала, що їй стало відомо про те, що 31 серпня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги за вищенаведеним договором кредиту, за яким до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним нею із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Спірний договір позивачка вважає недійсним на тій підставі, що по суті договір є договором про надання фінансових послуг, а обумовлені ним правовідносини є правовідносинами з надання фінансових послуг. ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не належить до кола фінансових установ, не зареєстроване як фінансова установа, ними не отримана ліцензія на надання фінансових послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу 24 січня 2020 року, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки на її думку висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що судом не взято до уваги порушення відповідачами обмежень встановлених законодавством в частині на придбання права відступної вимоги до фізичної особи через що договір мав бути визнаний недійсним, оскільки виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами та нормативно-правовим актами державного органу регулювання ринків фінансових послуг, а на момент укладення договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу в частині набуття фактором відступного права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб.

Апелянт зазначає, що відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого зокрема, постачальник відступає право грошової вимоги, крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання, адже для такого використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Апелянт вважає, що судом не було надано належної оцінки невідповідності договору відступлення прав приписам чинного законодавства, оскільки боржником, за угодою про відступлення права грошової вимоги, є фізична особа, що є грубим порушенням законодавства.

Окрім того, апелянт вказує, що судом безпідставно та невмотивовано було відмовлено у розгляді справи в порядку загального позовного провадження та слухання справи в режимі відеоконференції. Також необґрунтовано було відхилено й клопотання представника позивача про перенесення розгляду справи через зайнятість представника в іншому засіданні по кримінальній справі, що на думку апелянта є порушенням принципу змагальності та права на захист.

Враховуючи таку позицію, апелянт ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», відповідно до якого не погоджуються з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач вказує, що позивач мотивує свої вимоги посилаючись на Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» №231 від 03 квітня 2019 року, яке втратило чинність, а тому до спірних правовідносин застосовано не може бути.

Відповідач також пояснює, що 31 серпня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги, що по суті є цесією, а тому жодним чином не порушує норми чинного законодавства на момент укладення договор щодо кола суб`єктів стосовно яких може здійснюватись відступлення права вимоги.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у відзиві вказує, що посилання апелянта на Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг є недоцільним та не може враховуватись, оскільки з самої назви Конвенції походить, що сфера її застосування спрямована на сприяння міжнародному факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь в факторингових операціях та перебувають на території різних держав.

У відзиві просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.

Сторони у справі будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с.117-119) в судове засідання не з`явилися, при цьому відповідач у справі подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 120 ).

Також у день розгляду справи апеляційним судом від позивачки у справі ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи із підстав того, що розпорядженням голови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2020 року продовжено призупинення проведення відеоконференцій для учасників судових процесів, а тому позбавлена можливості прийняти участь у розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що зазначене клопотання не може бути підставою для відкладення апеляційного розгляду справи виходячи з того, що ОСОБА_1 не подавала до Київського апеляційного суду в порядку визначеному ст. 212 ч.2 ЦПК України заяву про її участь у судовому засідання при розгляді вказаної справи у режимі відеоконференції, і апеляційним судом з цього питання не постановлювалася відповідна ухвала ( ч.5 ст.212 ЦПК України). Належних та допустимих доказів неможливості явки до апеляційного суду із інших поважних причин позивачем не подано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 24 червня 2008 року між ВАТ ? Райффайзен Банк Аваль ? та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0811/42785, відповідно до п.1.1.якого їй було надано споживчий кредит у розмірі 68 000, 000 дол. США, зі сплатою 15 % річних, строком до 23 червня 2012 року.

31 серпня 2017 року між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? було укладено договір відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ, про що був підписаний акт приймання-передачі документації за договором відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ від 31 серпня 2017 року (а.с. 69-72).

Відповідно до п.2.3. договору відступлення права вимоги, внаслідок передачі ( відступлення ) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває права грошових вимог первісного кредитора за кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами.

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом позивачка зазначала, що оспорюваний договір містить ознаки договору факторингу, також відсутні відомості про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю ? ФК ? Довіра та гарантія? ліцензії на здійснення фінансових послуг. Крім того, позивачка аргументувала свій позов тим, що у ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості.

Також при розгляді справи суд першої інстанції визнав, що договір відступлення прав вимоги №114/7-4685-ДГ від 31 серпня 2017 року укладений між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК «Довіра та гарантія» по своїй суті є саме договором відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? не укладалося.

З врахуванням викладених обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що між ПАТ ? Комерційний Індустріальним Банк ? та ТОВ ? ФК ? Довіра та гарантія ? 31 серпня 2017 року фактично укладено договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, суб`єктний склад вказаного договору був дотриманий і відповідає вимогам закону, а тому, посилання позивачки на недотримання права вимоги до боржників - фізичних осіб, є безпідставними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). (пункти 50-62 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/968/16).

Як вбачається з пункту 2.1 договору № 114/7-4685-ДГ, укладеного 31 серпня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор передає за плату новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги до Боржників за кредитними договорами вказаними в реєстрі Боржників.

Згідно до акту приймання-передачі документації за вказаним договором відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» первісним кредитором новому кредитору передано документацію за кредитним договором №014/0811/42785, укладеним між 24 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ( а.с. 72)

Згідно з п.2.3 договору, внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості за цим Договором , Новий кредитор замінює Первісного кредитора у Кредитнх договорах , що входять до Портфеля Заборгованості і відповідно вказані в реєстрі Боржників та набуває права грошових вимог Первісного кредитора за Кредитними договорами, право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за Кредитними договорами. Права Вимоги переходять до Нового кредитора у повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього відступлення.

Таким чином з умов договору вбачається, що новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням будь-яких послуг за договором, та не здійснює фінансування на користь первісного кредитора під вказане відступлення.

Отже, у правовідносинах зазначених сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, договором передбачено набуття права вимоги на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право вимоги за кредитним договором перейшло від відповідача ПАТ «Комерційний індустріальний банк» до ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" на підставі договору відступлення права вимоги (цесії), а тому доводи апеляційної скарги позивача щодо укладення між цими сторонами договору факторингу та щодо наявності підстав для визнання такого договору факторингу недійсним - є безпідставними.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 4 і 6 частини другої статті 2 Цивільного процесуального Кодексу України серед іншого основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема змагальність сторін та пропорційність.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 Цивільного процесуального Кодексу України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини п`ятої статті 12 Цивільного процесуального Кодексу України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, обов`язку сторони довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається, право подавати докази, кореспондує обов`язок суду сприяти реалізації цих прав і обов`язків.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, крім самої позовної заяви до суду ніяких доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог не подала, не зверталася до суду із клопотання про сприяння у витребуванні доказів, щодо яких в неї виникли складнощі.

В призначенні судом засідання ( 15.04.2019, 11.09.2019, та 04 грудня 2019 року) позивачка не з`являлася та доказів на підтвердження заявлених позовних вимог не подавала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачкою заявлених нею позовних вимог та обґрунтованість висновку суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд неправильно визначив порядку розгляду вказаної справи та замість розгляду справи в порядку загального позовного провадження розглянув справу у порядку спрощеного провадження, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положення ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 4 ч. 4 вказаної статті спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка звернулася до суду із позовом немайнового характеру : визнання недійсним договору про право вимоги, укладеного між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року провадження відкрито та призначено слухання справи у порядку спрощеного позовного провадження з врахуванням положень ст.19 ч.4 п.4 ЦПК України .

Матеріали вказаної цивільної справи не містять змінених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвал суду з цього питання, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснюючи розгляд вказаної справи в порядку спрощеного позовного провадження дотримався вимог процесуального законодавства, доводи апелянта не спростовують даного висновку суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого суду щодо не доведеності позивачем заявлених ним вимог та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, перевіряючи заявлені позивачем підстави недійсності оспорюваного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано надав оцінку відповідності вказаного договору вимогам чинного цивільного законодавства, а також зазначив про недоведеність позовних вимог щодо суперечності змісту правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 03 липня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв