Справа № 263/7926/20
Провадження №2 /263/1938/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., за участю секретаря судового засідання Ничипорук А.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Агро-сервіс», третя особа Маріупольська міська рада Донецької області про поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі та в ідеальних частках, в частині, що стосується корпоративних прав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Агро-сервіс», третя особа Маріупольська міська рада Донецької області про поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі та в ідеальних частках, в частині, що стосується корпоративних прав. Одночасно з вказаною позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову.

Вказану заяву мотивує тим, що вона перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

З 2016 року стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршилися, ведення спільного господарства було фактично припинене, проте шлюб розірвано не було. Починаючи з 2017 року відповідач фактично мешкає окремо. За наявною інформацією відповідач проживає з іншою жінкою та має намір створити з нею сім`ю, що становить загрозу спільному майну подружжя.

Предметом поданого позову є корпоративні права в Товаристві з додатковою відповідальністю «Агро-сервіс», що на час подання позову належать ОСОБА_2 в розмірі 114899,40 грн., що дорівнює 70,13 % статутного капіталу підприємства.

Вказує, що ОСОБА_2 є керівником-підписантом вказаного підприємства, а тому невжиття заходів забезпечення позову може спричинити непередбачувані наслідки для іншого спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином співмірність, зокрема, полягає у тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Окрім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В обґрунтування поданої заяви позивачем ОСОБА_1 надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №24829089 від 04.10.2019 року, з якого вбачається, що статутний капітал ТДВ «Агро-сервіс» становить 163842,00 грн.; засновниками (учасниками) вказаного підприємства є ОСОБА_3 , розмір внеску до статутного фонду якого складає 48942,60 грн. та ОСОБА_2 , розмір внеску до статутного фонду 114899,40 грн., відповідно. Проте, вказаний витяг датований 04.10.2019 року, тобто встановити розмір статутного капіталу ТОВ «Агро-сервіс», а також частки кожного з засновників (учасників) вказаного підприємства станом на день розгляду заяви про забезпечення позову неможливо, тому суд не може визначити співмірність ціни позову, яка до речі не зазначена позивачем, а також засобу забезпечення позову.

Крім того, з зазначеного витягу вбачається, що окрім відповідача ОСОБА_2 засновником (учасником) ТДВ «Агро-сервіс» є ОСОБА_3 , тобто застосування вказаного виду забезпечення позову, може порушувати права інших засновників.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, подану до подачі позовної заяви, судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ , напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality)«справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності підприємства, оскільки обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном призведе до невиправданого обмеження майнових прав ТДВ «Агро-сервіс», що суперечить загальним принципам господарювання, передбаченим діючим законодавством.

Крім того, посилання в заяві на той факт, що ОСОБА_2 є керівником-підписантом вказаного підприємства, а тому невжиття заходів забезпечення позову може спричинити непередбачувані наслідки для іншого спільного майна, набутого подружжям за час шлюбу, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, суд не приймає до уваги, оскільки предметом вказаної позовної заяви є корпоративні права, набуті під час шлюбу та у позові не ставиться питання щодо іншого спільного майна.

Враховуючи наведене, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог, суд дійшов переконання, що заявником не надано достатніх доказів для вжиття заходів забезпечення позову, викладені у заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, відтак, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для забезпечення позову, тому вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. ст. 149, 150,153, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з додатковою відповідальністю «Агро-сервіс», третя особа Маріупольська міська рада Донецької області про поділ спільного сумісного майна подружжя в натурі та в ідеальних частках, в частині, що стосується корпоративних прав, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.Г. Шатілова