Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 229/4059/19

провадження № 61-1970св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Камос»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року у складі судді Гонтар А. Л. та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Азевича В. Б., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Камос» (далі - СТОВ «Камос», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 11 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого Товариство прийняло у платне користування належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,34 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 15 років. 19 серпня 2009 року зазначений договір оренди зареєстровано Ясинуватським районним відділом Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (далі - Ясинуватський відділ ДП «Центр ДЗК»), про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04.09.170.00059. В подальшому СТОВ «Камос» стало відомо про те, що 07 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (далі - Договір емфітевзису), предметом якого є вищезазначена земельна ділянка. Вважає, що оскільки спірна ділянка перебувала і перебуває в користуванні Товариства, строк дії оренди не закінчився, то відповідачі не мали права укладати оспорювану угоду. Враховуючи викладене, СТОВ «Камос»просило визнати недійсним Договір емфітевзису земельної ділянки площею 5,34 га, кадастровий номер :02:000:0221, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07 вересня 2011 року, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 липня 2017 року.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,34 га, кадастровий номер :02:000:0221, розташованої на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, укладений 07 вересня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та зареєстрований Костянтинівскою міською радою 20 липня 2017 року, номер запису про державну реєстрацію 21488464. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час укладення (07 вересня 2011 року) та реєстрації (20 липня 2017 року) оспорюваного Договору емфітевзису земельної ділянки площею 5,34 га між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був чинним договір оренди цього ж об`єкта, укладений 11 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Камос». Отже, право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує в позивача на підставі раніше вчиненого правочину, було порушене внаслідок укладення договору про користування цією ж земельною ділянкою між відповідачами, і таке право підлягає захисту в обраний Товариством спосіб.

Постановою Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У січні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, які мають значення для вирішення справи. Зробивши висновок про те, що договір оренди землі від 01 листопада 2007 року був зареєстрований 19 серпня 2009 року відповідно до законодавства, яке діяло на той час, апеляційний суд послався на Порядок ведення поземельної книги, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021, який набув чинності лише 01 січня 2011 року. В частині першій статті 203, частині першій статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відсутня така підстава для визнання недійсним правочину як наявність двох договорів оренди на одну і ту ж саму земельну ділянку. Суди не мали права визнавати недійсним Договір емфітевзису, оскільки його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Посилаючись на те, що Договір емфітевзису суперечить положенням частини першої статті 95 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини першої статті 25 Закону України «Про оренду землі», Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), суди не вказали, які саме права позивача як орендаря були порушенні оспорюваним правочином. Крім того, норми Закону № 1952-IV не могли бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивач не заявляв вимог про скасування рішення про державну реєстрацію її права користування спірною земельною ділянкою. В договорі оренди відсутня його істотна умова - кадастровий номер, а тому немає підстав стверджувати, що предметом обох договорів є одна і та ж сама земельна ділянка і що цей правочин є укладеним. Позивачем не зазначено, яке конкретно право чи інтерес було порушене, невизнане або оспорене і ким саме, а також не надано доказів на підтвердження того, що його право оренди було зареєстроване в порядку, передбаченому Законом № 1952-IV.

У квітні 2020 року СТОВ «Камос» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дружківського міського суду Донецької області.

26 лютого 2020 року справа № 229/4059/19 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, що виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,34 га (кадастровий номер :02:000:0221) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137672, виданим 08 червня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області.

За договором оренди землі від 11 листопада 2007 року ОСОБА_1 передав, а СТОВ «Камос» прийняло у платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 15 років.

Пунктом 41 договору оренди передбачено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

19 серпня 2009 року зазначений договір оренди зареєстровано Ясинуватським відділом ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04.09.170.00059.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом положень статей 210, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір підлягає державній реєстрації лишу у випадках, встановлених законом. Такий договір є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Такими законами є, зокрема ЗК України, Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користуваннята право оренди земельної ділянкивиникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення договору оренди землі, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення та реєстрації договору оренди землі), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц (провадження № 14-25цс19).

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Судами також встановлено, що 07 вересня 2011 року, тобто під час дії договору оренди, ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_2 прийняла в користування ту ж саму земельну ділянку строком на 100 років, про що сторони уклали Договір емфітевзису.

Згідно з пунктами 6, 13, 15 Договору емфітевзису за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 80 000 грн за весь період користування (100 років). Земельна ділянка передається власником землекористувачу в користування в момент підписання цього договору. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб виникає в землекористувача з моменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Право користування земельною ділянкою за вказаним договором було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 липня 2017 року, за № 21488464.

Відповідно до пункту а) частини першої статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Одним з речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

За змістом частини першої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 407 ЦК України користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом № 1952-ІV.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Статтею 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державний реєстратор у ході здійснення реєстраційних дій, зокрема, встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує в СТОВ «Камос» на підставі раніше вчиненого правочину - договору оренди землі, було порушене внаслідок укладення договору про користування цією ж земельною ділянкою між відповідачами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що його право оренди було зареєстроване в установленому законом порядку, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який в силу статті 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок.

На виконання вказаного Указу Президента України Державним комітетом України по земельних ресурсах було видано наказ від 02 липня 2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», який втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 07 липня 2012 року № 408 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Держкомзему України від 02 липня 2003 року № 174».

Тимчасовим порядком функції щодо внесення відомостей до Державного реєстру земель покладалися на реєстраторів Державного реєстру земель - структурні підрозділи Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», які, крім іншого, здійснювали видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, реєстрацію договорів оренди землі (суборенди), а також вели Книгу реєстрації договорів оренди землі.

Таким чином, укладений між СТОВ «Камос» та ОСОБА_1 договір оренди землі був зареєстрований відповідно до законодавства, що діяло на момент проведення такої реєстрації, а саме - Ясинуватським відділом ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04.09.170.00059 та проставлено відповідну відмітку в договорі.

Помилкове посилання апеляційного суду на Порядок ведення поземельної книги, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021, який набув чинності після реєстрації вищевказаного правочину, не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки цей недолік не вплинув на правильність правового результату вирішення справи та не спростовує висновків судів про те, що право оренди СТОВ «Камос» зареєстроване у встановленому законом порядку.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не мали права визнавати недійсним Договір емфітевзису, оскільки його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є неспроможними. За наявності діючого договору оренди ОСОБА_1 як орендодавець не мав права передавати спірну земельну ділянку в користування іншій особі. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав користування (оренди) на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону № 1952-IV, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до позбавлення позивача як орендаря права самостійно господарювати на землі, що є порушенням положень статті 95 ЗК України та частини першої статті 25 Закону України «Про оренду землі». Таким чином, оскільки умови Договору емфітевзису про передання у користування ОСОБА_2 земельної ділянки, право оренди на яку за СТОВ «Камос» не припинене у встановленому порядку, суперечать вимогам вищенаведених актів законодавства, то висновок судів про те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203, статтею 215 ЦК України, є правильним.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не зазначили, які саме права позивача як орендаря були порушенні оспорюваним правочином, не заслуговують на увагу, так як судами встановлено, що внаслідок укладення між відповідачами Договору емфітевзису було порушене право СТОВ «Камос» на користування спірною земельною ділянкою, яке виникло та існує на підставі раніше вчиненого правочину.

Посилання заявника на те, що в частині першій статті 203, частині першій статті 215 ЦК України відсутня така підстава для визнання недійсним правочину як наявність двох договорів оренди на одну і ту ж саму земельну ділянку, є неспроможними, оскільки суди задовольнили позов з підстав невідповідності Договору емфітевзису положенням законодавчих актів.

Аргументи касаційної скарги про те, що норми Закону № 1952-IV не могли бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки позивач не заявляв вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права користування спірною земельною ділянкою за Договором емфітевзису, також не заслуговують на увагу. Як і право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), так і право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації, а тому з метою встановлення факту правомірності набуття таких прав сторонами правочинів суди обґрунтовано застосували приписи вказаного Закону.

Доводи касаційної скарги про те, що в договорі оренди відсутня його істотна умова - кадастровий номер, а тому немає підстав стверджувати, що предметом обох договорів є одна і та ж сама земельна ділянка і що цей правочин є укладеним, колегія суддів відхиляє, оскільки, по-перше, на час укладення та реєстрації договору оренди частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі» не відносила до його істотних умов кадастровий номер земельної ділянки, а по-друге, в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137672, який міститься в матеріалах справи та є невід`ємною частиною договору оренди землі, зазначено кадастровий номер - :02:000:0221, який відповідає такому номеру, вказаному в договорі емфітевзису.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов