Справа № 415/1061/20
Провадження № 2/415/763/20
02 липня 2020 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Калмикової Ю.О.,
за участю секретаря Кравченко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування власністю,
Зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування власністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №7872, виданого Лисичанською міською радою 02 грудня 1996 року, вона набула права власності квартиру АДРЕСА_1 . У належній їй квартирі окрім неї зареєстровані: її сини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є відповідачами по справі.
Починаючи з серпня 2005 року відповідачі виїхали з належної їй квартири до Російської Федерації та мешкають окремо від неї. Наразі відповідачі отримали Російське громадянство та повертатись до дому не збираються. У вказаній вище квартирі позивачка мешкає сама. За час проживання у належній їй квартирі та за відсутності за місцем реєстрації відповідачі по справі жодного разу не сплачували комунальних платежів. З неодноразових розмов через мобільний зв`язок з відповідачами їй стало відомо, що вони повертатися за місцем реєстрації не бажають, приймати участі по утриманню квартири та оплаті комунальних та інших послуг не бажають, на її неодноразові звернення з проханням самостійно знятися з реєстраційного обліку в зареєстрованій квартирі відповідачі відмовляються.
Таким чином, відповідачі за місцем постійної реєстрації добровільно без поважних причин не проживають, ними фактично вибрано інше місце проживання, будь-які їх особисті речі в квартирі відсутні. Всі обов`язки по утриманню квартири, оплаті комунальних послуг з газопостачання, електроенергії, а також по ремонту та обслуговуванню в даний час несе вона сама.
Наявність реєстрації відповідачів у належній їй квартирі позбавляє її можливості в повній мірі користуватися належними правами по утриманню житла, відсутня можливість оформлення субсидії, у зв`язку з чим вона несе додаткові обов`язки по утриманню квартири.
Тому просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Надходження позовної заяви та інших заяв до суду
04.03.2020 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі № 415/1061/20 було відкрито провадження у цій цивільній справі (а.с.35).
21.04.2020 року, 01.07.2020 року та 02.07.2020 року позивач надала письмове клопотання, в якому просила розглядати справу без її участі, позов підтримала, проти заочного рішення не заперечувала (а.с.43).
Доводи особи, яка подала позов
Позовна заява мотивована порушенням прав власності позивача внаслідок непроживання відповідачів за адресою реєстрації без поважних причин більше встановленого законом строку, протягом якого зберігається жиле приміщення за тимчасово відсутніми особами.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду письмове клопотання, в якому просила справу розглядати за її відсутністю, просила позовні вимоги задовольнити повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи або відзиву до суду не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні фактичні обставини справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
З матеріалів справи вбачається, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 7872 від 02 грудня 1996 року, виданого Лисичанським виконкомом, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48кв.м належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.25).
Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.01.1986 року, виланого відділом ЗАГС Ворошиловської області, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано 29.03.1984 року, про що складено відповідний актовий запис №185. Прізвище після роізварння шлюбу її ОСОБА_7 (а.с.31).
Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 15.03.1995 року, виданого відділ ЗАГС Луганської області, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розрівано 15.03.1995 року, про що складено відповідний актовий запис №148. Прізвище після розірвання шлюбу її ОСОБА_9 (а.с.32).
Згідно з свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 від 10.01.2013 року, виданого Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_11 на ОСОБА_12 , про що складено відповідний актовий запис № 01 (а.с. 33).
Згідно з довідкою від 10 лютого 2020 року, виданою головою вуличного комітету ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою не проживають з серпня 2005 р. по теперішній час (а.с.29).
Згідно з довідкою № 3642 від 11.02.2020, виданою Управлінням адміністративних послу Лисичанської міської ради Луганської області, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 власник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 син (а.с.30).
Мотивувальна частина
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами.
Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
З аналізу положень ст.ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в порядку ст. 405 ЦК України з огляду на їх не проживання в квартирі понад один рік.
Конструкція ст. 405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратившими право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з їх проживанням за іншою адресою, позивач ОСОБА_1 залишила поза увагою той факт, що відповідачі нарівні з нею є співвласниками вказаного житлового приміщення, яке належить їм та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками вказаної вище квартири, права користування якою їх просить позбавити позивач.
Отже, з наведеного вище суд доходить висновку, що оскільки відповідачі є співвласником квартири, то визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 призведе до обмеження останніх у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.
Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Отже, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України, оскільки відповідачі не втратили право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України, а тому не можуть бути позбавлені іншим співвласником права користування своєю власністю.
За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування власністю, слід відмовити.
Обставини не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартирі з серпня 2005 року, підтверджено довідкою голови вуличного комітету з місця проживання хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності.
Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до них вимог про відшкодування ними витрат пропорційно їх частці у власності.
Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідачів на належну їм частку в спірній квартирі в розумінні ст.ст. 346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання їх втратившими право користування житлом із застосуванням ст. 405 ЦК України, в ході судового розгляду сторонами не надано.
Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст. 16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншими співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дієвим способом, передбаченим законом.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідачів, у зв`язку з чим судові витрати слід віднести на рахунок позивача.
Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 345, 365, 391, 396, 405 ЦК України, ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування власністю відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку в Луганському апеляційному суді шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер та номер паспорту не відомі.
Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер та номер паспорту не відомі.
Суддя Ю. О. Калмикова