Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 344/4683/17

провадження № 61-38041св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Вовчинецька сільська рада, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Островського Л. Є. від 15 лютого

2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Сташківа Б. І., від 15 травня

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , Вовчинецької сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконними і скасування рішення сесії сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заяву мотивована тим, що рішенням Вовчинецької сільської ради від 16 грудня 1999 року її матері - ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3579 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по АДРЕСА_1 , а 28 січня 2000 року на цю земельну ділянку матері було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати померла. Після смерті матері вона успадкувала домоволодіння та земельну ділянку площею 0,3579 га по АДРЕСА_1 .

Вказує, що ОСОБА_2 , яка є власником суміжної земельної ділянки, постійно чинить їй перешкоди у користуванні належною їй частиною земельної ділянки, яку вона використовує як проїзд на город та для обслуговування септика, забетонувала металеві стовпчики на цій земельній ділянці, чим порушує її права як власника землі. Зауважує, що незважаючи на приватизації її матір`ю спірної земельної ділянки ще у 2000 році, Вовчинецька сільська рада рішенням від 05 грудня 2008 року передала у приватну власність відповідача земельну ділянку площею 0,1835 га, до складу якої увійшла належна їй частина земельної ділянки, що є незаконним. На підставі цього рішення ОСОБА_2 23 липня 2009 року було видано державний акт на право власності на землю.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати незаконними рішення Вовчинецької сільської ради від 05 грудня 2008 року та виданий на його підставі державного акт про право власності на земельну ділянку у розмірі 0,1835 га серії ЯЖ №857426 від 23 липня 2009 року, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а також демонтувати металеві стовпчики на її земельній ділянці.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_1 , Вовчинецької сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Вовчинецької сільської ради від 16 грудня 1999 року про надання дозволу ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки по

АДРЕСА_1 , скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 січня 2011 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та виключення відповідного запису із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зобов`язання

ОСОБА_1 не чинити їй перешкод в користуванні власною земельною ділянкою.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що земельна ділянка по

АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_4 без погодження меж з нею, як суміжним землекористувачем, що є порушенням вимог статті 198 ЗК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 15 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним рішення Вовчинецької сільської ради від 05 грудня

2008 року про приватизацію (передачу у власність) ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1835 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , та виданий 23 липня 2009 року ОСОБА_2 на підставі рішення сільської ради державний акт на права власності на земельну ділянку.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1835 га по АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною їй земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в частині площі 0,0026 га, згідно з планом (схемою) земельної ділянки, виготовленого ТОВ «Гектар ІФ» та демонтувати забетоновані металеві стовпчики на цій частині земельної ділянки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надана відповідачу рішенням Вовчинецької сільської ради від 05 грудня 2008 року земельна ділянка накладається на належну позивачу земельну ділянку, у зв`язку із чим таке рішення і виданий на його підставі державний акт слід визнати незаконним. Крім того, відповідач чинить перешкоди у користуванні належної позивачу земельної ділянки, то їх слід усунути із зобов`язанням відповідача демонтувати забетоновані металеві стовпчики на земельній ділянці. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача ОСОБА_2 прийнятим Вовчинецькою сільською радою від 16 грудня 1999 року рішенням про надання дозволу ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки по

АДРЕСА_1 порушені не були.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення,

а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 15 лютого 2018 року - без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе задовольнити позовні вимог ОСОБА_1 , які є доведеними належними та допустимими доказами, та відмовити у задоволенні зустрічного позову з огляду на відсутність порушення прав ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що усупереч положенням статей

118, 198 Земельного Кодексу України ОСОБА_4 приватизувала земельну ділянку без погодження її меж із суміжним землекористувачем. Наголошує, що станом на грудень 2008 року ОСОБА_4 було достеменно відомо, що ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку біля свого домоволодіння, в тому числі і земельну ділянку під металевим гаражем, що на той час вже була у її власності на підставі державного акта від 28 січня 2000 року. ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 своїм твердженням у позовній заяві визнала відкрите правомірне користування спірною частиною земельної ділянки ОСОБА_2 протягом 30 років, звідки випливає звернення до суду

ОСОБА_1 за захистом своїх прав поза межами строку позовної давності, встановленого законом для даних правовідносин.

Відзив та пояснення на касаційну скаргу

У листопаді 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Від Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області надійшли пояснення на касаційну скаргу, в яких останнє при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,3579 га по

АДРЕСА_1 .

Земельну ділянку ОСОБА_1 успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 , якій земельна ділянка належала на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 16 грудня

1999 року та державного акту на право приватної власності 28 січня

2000 року. Кадастровий номер земельної ділянки :09:002:0284.

Суміжними землекористувачами на плані меж земельної ділянки в державному акті на право власності на землю ОСОБА_4 зазначено

від Б до В земельна ділянка ОСОБА_6 , від Д до А земельна ділянка

ОСОБА_7 (а. с. 62 зворот).

Рішенням Вовчинецької сільської ради від 05 грудня 2008 року передано у приватну власність відповідача земельну ділянку площею 0,1835 га

по АДРЕСА_2 . На підставі цього рішення ОСОБА_2

23 липня 2009 року було видано державний акт на право власності на землю.

Суміжним землекористувачем на плані меж земельної ділянки державного акту на право власності на землю ОСОБА_2 під літерою А зазначена земельна ділянка ОСОБА_4 .

Відповідно до акту комісії Вовчинецької сільської ради від 29 березня

2017 року, складеного за результатами розгляду заяви з приводу встановлення металевих стовпців навпроти воріт ОСОБА_1 , та документації, що посвідчує право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , комісія встановила, що у 2009 році ОСОБА_2 приватизувала присадибну земельну ділянку з порушенням меж, не погодивши їх з суміжним землекористувачем. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою була допущена помилка, а саме: землю під гаражем розміром 3,43 м на 5,70 м, відображену на державному акті на право власності на землю, виданому ОСОБА_1 , було відведено ОСОБА_2 . Комісія рекомендувала суміжним землекористувачам дотримуватися правил добросусідства, ОСОБА_2 забезпечити доступ ОСОБА_1 до її власної земельної ділянки.

З відповіді Вовчинецької сільської ради від 13 червня 2017 року та долученого до неї копії рішення Вовчинецької сільської ради від 05 грудня 2008року вбачається, що питання про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 1835га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 , розглядалось без згоди суміжного землекористувача

ОСОБА_4 .

Відповідно до плану (схеми) земельної ділянки, виготовленої

ТОВ «Гектар ІФ», де відображено межі земельної ділянки площею 0, 3579 га по АДРЕСА_1 та межі земельної ділянки площею

0, 1835га по АДРЕСА_2 , вбачається накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 у розмірі 0,0026 га.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України та частиною першою статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установили, що передана ОСОБА_2 на підставі рішення Вовчинецької сільської ради

від 05 грудня 2008 року земельна ділянка накладається на належну

ОСОБА_1 земельну ділянку. Факт накладення земельної ділянки

ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 у розмірі 0,0026 га підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема актом комісії Вовчинецької сільської ради від від 29 березня 2017 року,планом (схемою) земельної ділянки, виготовленої ТОВ «Гектар ІФ», які відповідачем не спростовано.

При цьому суди правильно взяли до уваги, що спірну частину земельної ділянки мати позивача набула 16 грудня 1999 року, тобто раніше, ніж відповідач (05 грудня 2008 року), тому саме позивач, як спадкоємець

ОСОБА_4 , має законне право землекористування, яке підлягає поновленню у заявлений позивачем спосіб. Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування рішення Вовчинецької сільської ради від 05 грудня 2008 року та виданого на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку

від 23 липня 2009 року.

Крім того, установивши, що на спірній частині належної позивачу земельної ділянки відповідачем було забетоновано металеві стовпчики, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання відповідача демонтувати зазначені стовпчики.

При цьому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації із суміжними власниками та землекористувачами є складовою кадастрових зйомок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 20 березня 2019 року у справах № 514/1571/14-ц (провадження

№ 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18),

від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження

№ 14-730цс19).

При цьому суди попередніх установили, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами порушення її прав при передачі у приватну власність ОСОБА_4 16 грудня 1999 року земельної ділянки площею

0,3579 га по АДРЕСА_1 .

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович