Справа № 185/1532/19
Провадження № 2/185/351/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Кучеренко Ю.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Бакумова О.С., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Маньковського В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу ЄУ № 185/1532/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд (згідно уточнених позовних вимог від 17.06.2020, яким позивач зменшує позовні вимоги) визнати житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, що належить ОСОБА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та ДЕО АДРЕСА_2 д/н НОМЕР_1 об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок з господарськими спорудами, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими спорудами, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та автомобіль ДЕО СЕНС д/нАЕ1828ВА.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 01 листопада 1980 року сторонни перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбних відносин сторонами було набуто наступне майно: домоволодіння що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (цегляний житловий будинок, з прилеглими господарчими будівлями та спорудами); автомобіль ДЕО СЕНС д/н НОМЕР_1 (рік придбання приблизно 2004 р.) З 1981 року сторонами спільно розпочато будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що було отримано відповідні дозволи та завершено приблизно у 1989 році, після чого домоволодіння було зареєстрований на ім`я відповідача. Позивач вважає, що оскільки майно було побудоване сторонами в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Земельна ділянка передана у власність приватизована відповідачем, приблизно у 1991 році для обслуговування вищевказаного житлового будинку і для ведення підсобного господарства, тобто під час перебування у шлюбі. Дана земельна ділянка є ділянкою, зайнятою під вказаним домоволодінням і прилегла до нього. Угоди про поділ спільного майна сторони не досягли, в зв`язку з вищевикладеним позивач звертається до суду

Ухвалою суду від 05.03.2019 відкрито загальне позовне провадження по вищевказаній справі.

Ухвалою суду від 06.11.2019 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17.06.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог щодо транспортних засобів: автомобілів ГАЗ5301, д.н. НОМЕР_2 та МТЗ 82, д.н. НОМЕР_3 залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача надали суду пояснення відповідно до позову, підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що наразі шлюб не розірваний, чоловіку подарували старий будинок, а сторони побудували на тому місці новий будинок, але доказів зазначених обставни в них не має, та надати їх вони не можуть.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні зазначили, що позов не визнають у повному обсязі. Будинок був подарований ОСОБА_2 його бабусею, проводилися ремонтні роботи, перебудови, було покращення стану будинку, але новий будинок не будувався. Єдиний документ на право власності це свідоцтво, видане на заміну договору дарування, тому будинок належить особисто відповідачу, а за час шлюбу робились тільки покращення цього будинку. Автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, але докази зазначеного у відповідача відсутні.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено що, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.11.1980 року перебувають в шлюбі.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29.10.1990 року, технічного паспорту, житловий будинок АДРЕСА_3 , спірний будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради народних депутатів № 809 від 19.09.1990 року, на заміну договору дарування посвідченого Другою Павлоградською Державною нотаріальною конторою . Крім того, зазначена обставина повністю визнається та підтверджується сторонами по справі.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0967 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та має цільове призначення для обслуговування житлового будинку, на підставі рішення сесії Павлоградської міської ради №947-48/V від 01.06.2009 року, що підтверджується копією державного акту про право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ №827689.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , автомобіль ДЕУ Сенс Т13110ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , легковий седан, 2005 року випуску, належить ОСОБА_2 , дата реєстрації 23.01.2007.

Відповідно до довідки ТОВ «Кволіті груп» №12 від 05.02.2019 року, орієнтована вартість майна складає: домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 АДРЕСА_4 , 00 грн., автомобіль ДЕО СЕНС д/ НОМЕР_5 - 29 НОМЕР_6 , 00 грн.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст.65 СК України).

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна на підставі договору дарування, таке майно є особистою приватною власністю

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та підтверджений Верховним Судом в постанові від 18.06.2018 № 711/5108/17.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, з урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , так як був придбаний в період шлюбу, та відповідачем не надано доказів придбання спірного автомобіля за кошти, які належали йому особисто, тому зазначений автомобіль підлягає поділу між сторонам в рівних частках. Будинок який був подарований ОСОБА_2 , відповідно до норм ст. 57 СК України поділу не підлягає, та вважається особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, але доказів зазначених обставин позивачем не надано.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 5,12,13, 81, 89, 258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати автомобіль ДЕУ Сенс Т13110ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , легковий седан, 2005 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля ДЕУ Сенс Т13110ЗНГ, реєстраційний номерАЕ1828ВА, легковий седан, 2005 року випуску, припинивши у вказаній частині право спільної сумісної власності ОСОБА_2 .

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля ДЕУ Сенс Т13110ЗНГ, реєстраційний номерАЕ1828ВА, легковий седан, 2005 року випуску, припинивши у вказаній частині право спільної сумісної власності ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко