Справа №522/7471/15-ц
Провадження №2/522/1877/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В. І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог представник посилався на те, що 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 150 000 дол. США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Із метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 11.08.2006 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ «УкрСиббанк» договір поруки №32675, за умовами якого зобов`язався нести солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всі належним йому майном та грошовими коштами. Посилався на те, що банк свої зобов`язання виконав належним чином. У подальшому, 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. Вказував, що позичальник належним чином не виконували свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2013 року склала 154 242. 76 дол. США та складається із заборгованості по основній сумі кредиту 111 241,87 дол. США; заборгованості за процентами 43000,89 дол. США. Посилаючись на те, що в добровільному порядку погашення кредиту не здійснюється, а тому вимушені звернутись до суду з дійсним позовом.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Івченко В.Б.

Ухвалою суду від 08.05.2015 року провадження у справі було відкрито.

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду при розподілі справ між суддями для розподілу вказана справа була розподілена на суддю Ільченко Н.А., у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Івченко В.Б.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2016 року клопотання ОСОБА_3 , який є представником ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , про залишення без розгляду позовної заяви ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відхилено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.09.2016 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2016 року скасовано, передано питання на новий розгляд суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без руху.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 17.11.2016 року позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.03.2017 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2016 року скасовано, справу повернуто до того ж суду першої інстанції для розгляду позову по суті.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.04.2017 року справу передано судді Ільченко Н.А. для продовження розгляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017 року позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без руху.

15.05.2017р. позивачем було усунуто недоліки, встановлені в ухвалі суду від 24.04.2017 р..

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року №901/0/15-18 про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді Ільченко Н.А. Іванової О.І., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 29.05.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11.07.2018 року.

До суду 10.07.2018р. надійшов відзив на позов від представника відповідачів (т.2, а.с.105-106), згідно якого вказував, що 05 квітня 2018 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 за іпотечним договором від 11.08.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1121. Вищевказаний іпотечний договір було укладено в забезпечення виконання умов кредитного договору №0 від 11.08.2006 року. Таким чином, вважає, що іпотекодержатель задовольнив свої вимоги за рахунок предмету іпотеки та відповідно до ч.4 ст. 36 «Про іпотеку» будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. За викладених обставин просив відмовити у задоволенні позову.

У підготовче засідання 11.07.2018 року з`явився представник позивача ОСОБА_6 , яка позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідачів ОСОБА_7 також з`явився до зали суду, та зазначив, що позов не визнає у повному обсязі.

Жодних клопотань з боку як позивача, так й відповідача суду не заявлені.

Ухвалою суду від 11.07.2018 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 08.11.2018 року.

08.11.2018 р., 24.01.2019р. розгляд справи відкладався через неявку сторін. 18.04.2019 року розгляд справи був відкладений на 20.06.2019 року у зв`язку з перебування судді у відпустці.

До суду 18.04.2019 року надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_6 , згідно якого просила зупинити провадження у даній справі до вирішення по суті та винесення рішення по справі №522/14598/18 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_2 до ТОВ «Кей-Колект, третя особа: ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Ухвалою суду від 20.06.2019 року у задоволенні клопотання представника ТОВ «Кей-Колект» про зупинення розгляду справи було відмовлено.

У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 19.09.2019 року.

У судовому засіданні 19.09.2019 року був присутній представник позивача, який позов підтримав та просив задовольнити. Також з`явився представник ОСОБА_2 ОСОБА_9 , який заперечував проти вимог та просив відмовити, посилаючись на те, що в разі задоволення позову відбудеться подвійне стягнення, оскільки товариством вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Просив закрити провадження у справі. При цьому представник відповідача не заперечував той факт, що ними оскаржено рішення про право власності товариство та справа на даний час перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції.

У зв`язку з неявкою співвідповідачки розгляд справи був відкладений на 20.11.2019 року.

У зв`язку з продовженням розглядоу іншої справи 20.11.2019 року розгляд справи відкладено на 06.02.2020 року.

У судовому засіданні 06.02.2020 року були присутні представник позивача ОСОБА_6 та представник ОСОБА_2 ОСОБА_9 , співвідповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, була сповіщена про час та місце розгляду справи належним чином.

Представник відповідача підтримав раніше подане клопотання про закриття провадження у справі (т.2, а.с.126-127) та просив його задовольнити із посиланням на те, що 05 квітня 2018 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеська області» проведена державна реєстрації права власності на нерухоме майно, яким задоволено заяву Товариства та здійснено перехід права власності на предмет іпотеки у порядку позасудовому врегулювання, щ підтверджується інформаційню довідкою від 02.07.2018 року. З огляду на викладене, з посиланням на п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України просив закрити провадження у справі.

Представник позивача заперечувала проти клопотання представника відповідача та просила відмовити, при цьому не заперечувала того, що ними було звернуто стягнення на квартиру (предмет іпотеки) у позасудовому порядку.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України відмовлено.

Розгляд справи було відкладено на 15.04.2020 року.

У зв`язку з неявкою сторін 15.04.2020 року розгляд справи відкладено на 25.06.2020 року.

У судовому засіданні 25.06.2020 року були присутні представника позивача ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_9 .. Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, була сповіщена про час та місце належним чином. Суд, за згодою присутніх у судовому засіданні осіб, з урахуванням положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки.

Представник позивача поданий позов підтримала та просила задовольнити, посилаючись на неналежне виконання відповідачами свої кредитних зобов`язань та просила стягнути заборгованість зі сторін солідарно і не заперечуючи факту набуття ними право власності на іпотечне майно. При цьому зазначила, що виписку по рахункам надати не може.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти вимог та просив відмовити, посилаючись на те, що в позасудовому порядку банк погасив заборгованість за кредитним договором та зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру. Отже, позовні вимоги товариства вважає, що кредитні зобов`язання відповідачів були виконанні та є припиненими.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, судом встановлено, що 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 150 000 дол. США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту.

Згідно умов кредитного договору, кредит видається у термін із 11 серпня 2006 року по 11 серпня 2016 року, зі сплатою протягом 30 календарних днів із дати видачі кредиту процентів у розмірі 11,3% річних, а по закінченню вказаного строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 кредитного договору.

Згідно п.2.1 кредитного договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним Договором банком приймається застава квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Також про передачу вказаної квартири в іпотеку банку між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 11.08.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1121.

20 травня 2009 року та 02 серпня 2010 року між банком та майновим поручителем ОСОБА_2 було укладено договори про внесення зміни до іпотечного договору, згідно яких сторони уточнили обсяг зобов`язання, в забезпечення якого передано предмет іпотеки.

Із метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 11.08.2006 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ «УкрСиббанк» договір поруки №32675, за умовами якого зобов`язався нести солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всі належним йому майном та грошовими коштами.

У подальшому, 06 квітня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якого змінено строк сплати процентів та викладено графік погашення кредиту в новій редакції.

21 квітня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2, згідно якої сторони змінили кінцевий термін повернення кредиту до 11 серпня 2018 року; змінено графік погашення кредиту; змінено строк сплати процентів.

04 червня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно якого змінено схеми погашення кредиту та визначено кінцевий термін погашення кредиту 24 травня 2019 року.

02 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2, згідно якого сторони зокрема домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме №003.

Також, додаткові угоди до договору поруки №32675 від 11.08.2006 року укладались між банком та ОСОБА_2 21 квітня 2009 року, 02 серпня 2010 року.

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином та надав позичальнику грошові кошти у кредит, що не заперечувалось сторонами.

У подальшому, 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.

Як вбачається з позовних вимог та пояснень представника позивача, позичальник належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2013 року склала 154 242, 76 дол. США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 1 798 162, 10 грн.) та складається з

- заборгованості по основній сумі кредиту 111 241,87 дол. США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 296 857, 72 грн.);

- заборгованості за процентами 43 000,89 дол. США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 501 304,38 грн.).

В підтвердження суми заборгованості позивачем надана Довідка-розрахунок заборгованості від 15.12.2014р. наявна у матеріалах справи (т.1, а.с.7). 09.07.2014р. позивач направив відповідачці лист-вимогу (а.с.45).

Представник позивача посилався на те, що в добровільному порядку кредит позичальником не повертається, вимушені звернутись до суду з дійсним позовом.

Також за розглядом справи судом встановлено, що державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортою І.О. 06 квітня 2018 року на підставі договору про внесення змін, серія та номер 1374 від 02.08.2010 року; договору про внесення змін, серія та номер 531 від 20.05.2009 року; договору відступлення прав вимоги серія та номер 649-650 від 13.02.2012 року; іпотечного договору серія та номер 1121 від 11.08.2006 року; рекомендований повідомлень №794 від 13.12.2016 року, №833 від 13.12.2016 року виніс рішення №40529569, згідно якого право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 зареєстрував за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 25627686), про що свідчить також інформаційна довідка від 19.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2, а.с.203).

Отже, суд вбачає, що позивач у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 11.08.2006 року.

Станом на час розгляду даної спору реєстрація права власності за ТОВ «Кей-Колект» не скасована та є дійсною, що також підтверджується інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2020 року, проте з пояснень сторін судом встановлено, що дана реєстрація права власності відповідачем ос порена в судовому порядку, та знаходиться на стадії апеляційного провадження..

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Застава є способом забезпечення виконання зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, а здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, суд вбачає, що звернувши в досудовому порядку стягнення на іпотечну квартиру, право банку як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за спірним кредитом припинилось згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України з 06 квітня 2018 року.

Крім того, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та проценти за користування кредитними коштами.

Розрахунок здійснено станом на 01.12.2013 року та в підтвердження якого надано лише довідку-розрахунок від 15.12.2014 року (т.1, а.с.7).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Між тим, із урахуванням викладеного, на підставі наданих банком доказів (а.с.7), суд вбачає, що розмір боргу, заявлений ними до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи. Банком відповідної виписки по руху коштів за кредитним договором та останніми платежами позивальником на виконання вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано, не вбачається можливим встановити термін з якого нарахована така заборгованість. Також не надано доказів щодо терміну останнього здійсненого відповідачем платежу.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк».

Щодо посилань представника відповідача щодо припинення кредитних зобов`язань суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 572 ЦК України з якою кореспондуються положення ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із внесенням Законом №800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, Закон №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Відповідний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а.

Згідно з частиною четвертою статті 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на дату розгляду справи судом) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

За змістовним аналізом редакцій статі 36 Закону України «Про іпотеку» є необхідним висновок, що відповідна законодавча ініціатива на зміну положень норми пов`язувалась саме з необхідністю відновлення кредитування, а тому не може вважатись формальним уточненням, оскільки вказує про юридичний наслідок лише за обставиною (якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту). Редакція статті до вказаних змін відповідне застереження не містить.

Відповідно до п.п.1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Суд вбачає, що правовідносини виникли між сторонами раніше внесення змін до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII, а отже і підстав для застосування до них положень ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» судом не встановлено. Отже, відповідні твердження представника відповідача щодо припинення кредитних правовідносин припиненим суд вважає безпідставними.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 11, 15, 16, 203, 204, 509, 512, 514, 524-526, 530, 553, 610-612, 627, 629, 631, 638, 639, 1050, 1054 ЦК України; ст.ст.1, 3-13, 19, 23, 42-44, 48, 49, 76-80, 83, 89, 95, 133, 141, 209, 211, 223, 229, 235, 244, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрація АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрація АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 02.07.2020 року.

Суддя: Домусчі Л.В.