Справа № 359/3580/18 Головуючий в суді І інстанції Саламон О.Б.
Провадження № 22ц-824/ 4354 /2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Орган опіки та піклування Бориспільської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, обґрунтовуючи позов тим, що з 25 квітня 2010 року по 06 липня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 і після розірвання шлюбу спору щодо місця проживання сина не виникало, дитина проживала разом з нею, з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина.

Однак у квітні 2018 року відповідач без її згоди самовільно викрав у неї дитину і відмовляється її повернути за постійним місцем проживання. В результаті дитина перестала ходити до дитячого садку, чим був перерваний освітній і виховний процес. В подальшому вона звернулася з заявою до поліції щодо викрадення дитини. Розпорядженням Бориспільської РДА визначено участь батька - відповідача у спілкуванні з дитиною. Фактично, відповідач створив ситуацію, яка потребує негайного вирішення, повністю ігноруючи рішення Бориспільської РДА щодо порядку спілкування, викрав дитину, тому існує спір щодо подальшого місця проживання дитини. Батько веде аморальний спосіб життя, виховує дитину методами та способами, що не відповідають інтересам дитини.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року позов задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з позивачкою ОСОБА_2 .

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема те, що місцевий суд необґрунтовано відхилив висновок органу опіки і піклування, відповідно до якого цей орган вважав недоцільним визначати місце проживання дитини з матір`ю, крім того не навів належних і достатніх підстав для визначення місця проживання дитини саме з позивачкою, а також безпідставно відхилив його доводи стосовно необґрунтованості позову, через що вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими і безпідставними, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням обставин справи, досліджених судом доказів, зважаючи на малолітній вік дитини, її інтереси, умови життя та життя її батьків, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю, оскільки проживання на даний час дитини з матір`ю більш доцільно та в її інтересах, та не призведе до психологічної травми, оскільки дитина любить обох батьків, і позивачка постійно намагається встановити з сином зв`язок, створивши всі необхідні умови для повноцінного виховання сина та щиро бажає спілкування зі своєю дитиною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2010 року по 06 липня 2017 року, від якого сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6, 7).

На підставі судового рішення 29 травня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

14 вересня 2018 року головним державним виконавцем Деснянського району винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника. (а.с.93)

Згідно з довідкою від 19 жовтня 2018 року про неотримання аліментів, за підписом головного державного виконавця Деснянського району О.В. Попик, ОСОБА_2 не отримувала аліменти з ОСОБА_1 на утримання сина в період з 05 лютого 2018 року по 19 жовтня 2018 року та розмір заборгованості станом на 31 серпня 2019 року складав 28 106,04 грн.(а.с.94)

Тобто, після розірвання шлюбу і до дня пред`явлення позову про стягнення аліментів дитина проживала разом з матір`ю ОСОБА_2 .

З довідки виконавчого комітету Кучаківської сільської ради від 17 жовтня 2017 року вбачається, що з 23 грудня 2016 року ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала з сином - ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 23 квітня 2018 року встановлено порядок спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 (а.с.5).

З матеріалів справи вбачається, що у позивачки на праві власності є квартира, в якій вона проживає відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 15 листопада 2018 року, у вищевказаній квартирі створено належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с.100-102).

Згідно із довідкою від 18 червня 2018 року, ОСОБА_3 був зарахований до 1 класу школи № 70 Шевченківського району м. Києва (а.с.89).

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, після відпочинку влітку 2018 року батько ОСОБА_1 не повернув дитину матері та

в подальшому сина ОСОБА_3 за його заявою було зараховано до школи № 321 Деснянського району м.Києва (а.с.91).

Згідно з довідкою, наданою за підписом директора школи 1-3 ступенів № 70 Шевченківського району м. Києва від 11 вересня 2018 року, ОСОБА_3 03 вересня 2018 року не з`явився на навчання і був відрахований із числа учнів школи № 70 (а.с.90).

Характеристикою з місця роботи позивачки ОСОБА_2 підтверджено, що вона працює медичною сестрою в відділенні Київської обласної клінічної лікарні з 2015 року. За час роботи показала себе як грамотний та дисциплінований спеціаліст, вчасно та старанно виконує вказівки керівництва, користується авторитетом у пацієнтів відділення та співробітників (а.с.9).

З викладеного вбачається, що позивачка працевлаштована, має постійний дохід, який дозволяє повноцінно виховувати дитину. За місцем проживання і роботи характеризується позитивно.

З характеристики методиста ОСОБА_9 вбачається, що дитина сторін добра, радісна, вміє зосереджуватися, психічно урівноважена, поведінка адекватна, має охайний вигляд. Розуміє, що батьки окремо живуть, тому що «сваряться». Пропонує вибрати обох батьків, що свідчить про потребу мати обох батьків (а.с.98).

З матеріалів справи також вбачається, що квартира, в якій проживає ОСОБА_1 разом з сином, та в якій вони зареєстровані, відповідачу не належить і в ній проживають також інші особи.

Будь-яких належних доказів щодо наявності у відповідача на праві власності будь-якого нерухомого майна, матеріали справи не містять.

Згідно з висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, Служба у справах дітей Деснянської РДА у м. Києві вважає за недоцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.172-175).

При цьому, у вказаному висновку органу опіки і піклування відсутні його мотивовані міркування щодо того, з ким має проживати дитина.

Відповідно до вимог ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вказано, що при розгляді спорів між батьками про місце проживання дітей обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей.

П. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, взявши до уваги всі обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та зважаючи на малолітній вік дитини, її інтереси, умови життя та життя її батьків, суд першої інстанції правильно виходив з того, що після розірвання шлюбу між батьками дитина постійно проживала з матір`ю, однак ОСОБА_1 самовільно після відпочинку з сином не повернув дитину матері, і позивачка намагається встановити з сином зв`язок, створила всі необхідні умови для його повноцінного проживання і виховання та щиро бажає спілкування зі своєю дитиною, при цьому у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження доводів відповідача щодо неналежного виконання позивачкою ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, тому дійшов обґрунтованого висновку, що проживання на даний час дитини саме з матір`ю є більш доцільним та в її інтересах і не заподіє їй психологічної травми, оскільки дитина любить обох батьків, також вмотивовано виходив з того, що виняткових обставини для розлучення малолітньої дитини зі своєю матір`ю немає.

На думку колегії суддів, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращими інтересами дитини.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом думки дитини щодо її бажання проживати разом з батьком, є непереконливими з огляду на малолітній вік дитини, проживання її з батьком, обмежене спілкування її з матір`ю та існування конфліктних стосунків між батьками щодо визначення місця її проживання.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки і піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не у повній мірі відповідає вимогам вимоги п. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, оскільки у ньому не проаналізовано ставлення батьків дитини до виконання своїх батьківських обов`язків, сам висновок містить дублювання інформації без наведення належного аргументування та не містить кінцевого рішення про те, з ким з батьків має проживати дитина, а тому у місцевого суду були обґрунтовані підстави не взяти зазначений висновок органу опіки і піклування до уваги.

Доводи апелянта про те, що місцевим судом безпідставно не було взято до уваги висновок органу опіки і піклування щодо недоцільності проживання дитини з матір`ю, колегія суддів відхиляє з підстав, викладених вище, оскільки ці доводи не спростовують правильності висновків суду у цій частині.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: