Справа № 216/8924/15-ц
провадження 2/216/87/20
РІШЕННЯ

іменем України

19 червня 2020 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю: секретаря судового засідання Крейси О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання та розподіл майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-

суть спору:

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Страх В.О., 07.12.2015 та 07.11.2016 уточнено звернувся до суду із позовом, в якому просив суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01.01.1993 року по 01.02.2015 року; визнати недійсною угоду за довідкою-рахунком № ААЕ167376 від 06.05.2015 року про купівлю-продаж автомобіля марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 , яка була укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати , що транспортний засіб автомобіль марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 - НОМЕР_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ;, визнати що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є рівними по Ѕ частці кожному; розділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 спільне майно, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 57 543, 00 грн., за Ѕ частку автомобіля марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 , стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 575, 43 грн.

В обґрунтування позову, представник позивача ОСОБА_4 зазначив, що 18.09.1990 року, було зареєстровано шлюб між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 . Шлюб був розірваний 30.11.1992 року. Після розірвання шлюбу сторони фактично продовжували проживати однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, виховували дитину, але не зверталися до державного органу про реєстрацією шлюбу повторно. Проживали із відповідачем до лютого 2015 року, після чого шлюбні відносини були припинені. В даний час разом не проживають, не ведуть спільного господарства. За час фактичного шлюбу, у 2012 році ними було придбано автомобіль марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 . Вказаний автомобіль було придбано за рахунок спільних коштів сімейного бюджету, був оформлений на ім`я відповідача, оскільки припиняти фактичні шлюбні відносини вони на той час не збирались. Автомобіль знаходився у фактичному користуванні відповідача. Позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 провів відчуження даного майна відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу оформленого довідкою-рахунком.

Представник позивача ОСОБА_5 , який належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 яка належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про часткове визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заперечення на позовну заяву, відповідного до якого він зазначає, що із позовними вимогами позивача по справі він погоджується частково, в частині встановлення факту спільного проживання, однак не в той період, про який зазначає позивачка по справі, а в період із 01.01.2004 року. (коли набрав чинності СК України) та до 10.05.2015 року. В іншій частині, позовні вимоги відповідач не визнає та вважає їх необґрунтованими, а тому просить суд відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що позивачка в своєму позові просить суд встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки починаючи із 01.01.93 ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01.02.2015 року. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує положеннями СК України, який набрав чинності із 01.01.2004 року. При цьому позивачка не бере до уваги основний принцип дії закону в часі, що закон зворотної дії в часі не має. Таким чином, стосовно початкової дати спільного проживання із 01.01.1993 , позивачка по справі не враховує, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень СК України, в редакції 2002 року, зазначено, що СК України набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто із 01.01.2004 року. В силу зазначених вимог закону, факт спільного проживання чоловіка та жінки неможливо встановити до набрання чинності ЦК України, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також звертає увагу суду, що позивачка ОСОБА_2 в позовній заяві безпідставно вказала дату припинення фактичного проживання однією сім`єю із відповідачем - лютий 2015 року, та при цьому не надала до суду жодного доказу припинення спільного проживання однією сім`єю із відповідачем саме в цей час. Насправді ж, фактичне проживання однією сім`єю сторін по справі мало місце аж до 10 травня 2015 року, тому що 25.12.2014 року, відповідач по справі переніс складне захворювання - атеротромботичний інфаркт головного мозку, правосторонній гемопорез, моторну афазію. 26.12.2014 року, він був доставлений на стаціонарне лікування в 3 міську лікарню, та перебував на лікуванні до 12.01.2015 року. Після виписки із стаціонару, він повернувся у тяжкому стані за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 . З кінця січня 2015 року, у зв`язку із незначним покращенням стану здоров`я, відповідач почав виходити на прогулянку. Гуляв він не сам, а із своїми друзями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 10.05.15 року відповідач по справі, пішов на прогулянку з ОСОБА_7 та після прогулянки, він виявив, що ключів від вхідних дверей під`їзду та квартири у нього не має. Коли він повертався додому, двері під`їзду йому відчинили сусіди, однак вхідні двері від квартири позивачка по справі не відчинила, та на дзвінки і прохання відповідача жодним чином не відреагувала, хоча була вдома. Після таких подій, ОСОБА_2 , пішов мешкати до своєї матері ОСОБА_9 де мешкає і зараз. В момент придбання спірного автотранспорту, а саме станом на 2012 рік, коштів на придбання транспортного засобу у сторін по справі не було. Єдиним у сім`ї, хто мав постійний заробіток був відповідач по справі. Проте, і його доходу не було достатньо для придбання транспортного засобу, оскільки розмір його доходу становив 1 350,00 грн. на місяць. Вільних грошових коштів та заощаджень сторони не мали, позивачка не працювала з моменту укладення шлюбу та до 10.05.15. Для придбання транспортного засобу, відповідач отримав в позику у ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 60 000 грн необхідні для придбання спірного автомобіля та облаштування його сигналізацією. Отримання позики мало місце 14.03.12 року в присутності свідків. На підтвердження укладення договору позики, відповідачем було складено відповідну письмову розписку Всі ці обставини були відомі ОСОБА_2 . Вона знала про статки сімї, але приховала від суду наявність договору позики на придбання транспортного засобу, який вона вважає спільною власністю. Обов`язок по сплаті боргу за договором позики відповідач не виконував в тому порядку, як зазначено в розписці, у зв`язку із тим, що ні позивачка по справі, ні їх спільна донька так і не працевлаштувалися. В грудні 2014 року, відповідач по справі тяжко захворів та ОСОБА_10 , почав просити повернення боргу. Тому у зв`язку із скрутним становищем, розуміючи, що сума боргу значно зросла, відповідач працювати не міг, інших джерел надходження кошів у нього не було, та у зв`язку із необхідністю погашення боргів, він прийняв рішення про продаж спірного транспортного засобу. Згідно з копією довідки розрахунку ТОВ «СвітАвто Плюс» від 6 травня 2015 року, відповідач продав спірний автомобіль за 81 600 грн. Із отриманої суми від продажу автомобіля, відповідач одразу віддав борги. Зазначив, що до придбання спірного майна, позивачка по справі не має жодного відношення, а відтак, не може претендувати на стягнення із відповідача грошових коштів, оскільки не приймала майнової участі у придбанні транспортного засобу. Тому просив у задоволенні позову в частині визнання майна спільною власністю, поділ майна, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів, відмовити.

Під час розгляду справи судом були встановлені наступні фактичні обставини справи.

18.09.1990 було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_2

30.11.1992, шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується відповідним свояцтвом про розірвання шлюбу.

16.03.2012, на ім`я відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки із Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України, вказаний транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_2 до 12.05.2015 року, та із 12.05.2015 року, транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_3

25.12.2014 відповідач по справі ОСОБА_2 захворів на правосторонній гемопорез, моторну афазію та із 26.12.20915 був доставлений на стаціонарне лікування в 3 міську лікарню, та перебував на лікуванні до 12.01.2015.

Відповідно до довідки із Пенсійного фонду України вбачається, що із 01.01.2001 року ОСОБА_2 систематично працював та отримував дохід, станом на 2012 рік, розмір доходу становив 1 350,00 грн. на місяць. Відповідно до довідки із Криворізького центрального об`єднаного управління ПФУ у Дніпропетровській області зазначено, що ОСОБА_1 працювала тільки в 2001 році та в 2002 році. (а.с. 120-121).

Відповідно до розписки від 14.03.2012 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 60 000,00 грн. для придбання автомобіля та встановлення сигналізації,. Грошові кошти зобов`язується погашати щомісяця по одній тисячі гривень в місяць, але не менше 10 000 грн. на рік. Передача коштів в сумі 60000,00 грн. відбулася в присутності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Відповідно до заяви свідка ОСОБА_2 поданої до суду на письмову заяву про опитування відповідача по справі, відповідач ОСОБА_2 зазначив, що він не визнає факт проживання однією сім`єю із відповідачкою тільки до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стверджував, що таке проживання мало місце до 10.05.2015 року. ОСОБА_2 знала про придбання майна, не приймала грошової участі власними кошами у придбанні даного майна, оскільки без поважної причини та у зв`язка її небажанням не працювала, не мала самостійного доходу, знала про укладення договору позики грошей, знала про відчуження майна.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є приятелем відповідача по справі, а знає його із 1998 року. Йому відомо про перенесений відповідачем інсульт в грудні 2014 року. Після лікарні в січні 2015 року його забрали додому, він мешкав із дружиною та донькою. Свідок допоміг його привезти із лікарні. Він возив його неодноразово після виписки до лікарні по 2-3 рази на тиждень. Він також водив його на прогулянки до парку. 10.05.2015 року хотіли поїхати на кладовище. Зранку пішли до парку, потім він пішов додому. Пізніше свідок приїхав, щоб відвезти його із матір`ю на кладовище, та побачивши ОСОБА_13 біля будинку, остання йому повідомила, що ОСОБА_14 не пустили додому. Після цього відповідач став мешкав у матері. Він про це знає, оскільки продовжував возити його до лікарні.

Свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що разом працював із відповідачем. Знає, що ОСОБА_16 його дружина. Весною 2012 року він придивлявся для себе автомобіль та разом із ОСОБА_2 зайшов до автосалону та ОСОБА_17 вибрав собі авто. У ОСОБА_14 грошей не було та він попросив в позику грошові кошти у їх керівника, на що останній погодився. Грошові кошти він позичав у в офісі, в сумі 60 000 грн. в присутності працівників ОСОБА_18 . При отриманні позики була присутня мама відповідача. Це було весною. Грошві повернув весною 2015 року. Під час повернення коштів також був свідок, мама відповідача та свідки. Свій підпис на розписці свідок не ставив, так як коли він прийшов то вона вже була написана. Свідок тільки бачив факт повернення коштів. ОСОБА_2 захворів, а тому продав автомобіль та повернув позику.

Свідок ОСОБА_19 почснила суду, що із ОСОБА_2 вона була свідком отримання ним коштів у ОСОБА_10 у борг. Вона працювали на одному підприємстві із відповідачем. Позика мала місце в 2012 році - 14.03. в сумі 60000,00 грн. ОСОБА_2 не міг повернути кошти, оскільки хворів, а тому продав авто та повернув кошти. Вона була присутньою під час передання коштів. Також із цих коштів їй було повернуто також борги ОСОБА_2 перед нею, оскільки вона позичала відповідачу грошові кошти для лікування. Якось дізналася, що ОСОБА_14 виселили. Просила також ОСОБА_20 документи вона їх не дала. Це вже було після 10.05.2015 року. Чи була ОСОБА_16 дружиною ОСОБА_14 не знає, але вони мешкали народній території та в них була донька.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він 14.03.2012 надав в позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60000,00 грн на придбання автомобіля та встановлення сигналізації. Дані грошові кошти ОСОБА_2 повернув в повному обсязі в травні 2015 року. Претензій до нього не має. При отриманні та поверненні коштів складалися письмові розписки та були присутні свідки. Знає, що кошти повернув після продажу автомобіля, оскільки не міг вже працювати із-за хвороби.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки по справі ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Так, за приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

В своєму позові позивачка по справі просить суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 в період із 01.01.1993 року. В обґрунтування свого позову здійснює відповідне посилання на положення СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Таким чином, суд не має права застосувати положення чинного СК України до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності.

Окрім того, відповідно ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних, чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи ту обставину, що позивачка по справі не навела в позові причини із-за яких вона просить встановити факт її спільного проживання із відповідачем в період із 01.01.1993 року до дня набрання чинності СК України - 01.01.2004 року, та не зазначає в своєму позові, які майнові чи немайнові права та інтереси у зв`язку із цим потрібно захистити, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача в період із 01.0.1993 року по 01.04.2004 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч. 3 даної норми зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Тому належним чином оцінивши подані сторонами докази, враховуючи, що сам відповідач по справі не заперечував того факту, що він мешкав спільно однією сім`єю із відповідачкою у справі, суд зазначає, що знайшла своє підтвердження та обставина, що сторони мешкали спільно однією сім`єю в період до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд зауважує, шо на доведення того факту, що сторони припинили спільне проживання саме в лютому 2015 року, відповідачка не надала до суду жодних належних та допустимих доказів. Однак, враховуючи, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, він бере до уваги ту обставину, що даний період часу до 01.02.2015 року охоплюється фактично встановленим в ході судового розгляду періодом спільного проживання сторін до 10.05.2015 року, тому суд дійшов до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивачки та встановлення спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в період із 01.04.2004 року по 01.02.2015 року.

Стосовно позовних вимог із приводу визнати недійсною угоду за довідкою-рахунком № ААЕ167376 від 06.05.2015 року про купівлю-продаж автомобіля марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 , яка була укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати , що транспортний засіб автомобіль марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 - НОМЕР_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ;, визнати що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є рівними по Ѕ частці кожному; розділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 спільне майно, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 57 543, 00 грн., за Ѕ частку автомобіля марки Geely CK 1.5, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_1 , синього кольору, номер шасі(кузов, рама) НОМЕР_2 НОМЕР_3 , стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 575, 43 грн, суд не заходить підстав для задоволення таких вимог із наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, враховуючи ту обставину, що в залі судового засідання знайшла своє підтвердження та обставина, що позивачка по справі без поважної причини не працювала та не мала самостійного доходу, що нею не було надано жодного спростування існування відносин між ОСОБА_2 із ОСОБА_10 із приводу позики грошових коштів, суд таким чином вважає, що позивачкою по справі не надано жодних належних та допустимих доказів джерела походження грошових коштів, за які могло бути придбане майно. Окрім того, позивачка не надала жодних доказів саме її фінансової участі у придбанні мана.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у Постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15., у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року (справа № 546/912/16-ц), постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року, (справа № 460/4991/15-ц).

Керуючись ст. ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 141, 223, 258-259, 263, 265, 268, 354-355 ЦПК України, ст. 319, 321, 367 ЦК України, ст. ст. 87, 88, 158 ЗК України, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 18.12.2009 №14 , суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання та розподіл майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя розподіл майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР:

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР: НОМЕР_5 ,

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР: НОМЕР_6 .

Суддя: М.В. Бутенко