Постанова

Іменем України

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 367/372/18

провадження № 61-44599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року у складі судді Оладько С. І. та постанову апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») про розірвання договору.

Позов мотивований тим, що 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1/394_ИП, за умовами якого відповідач продає, а позивач купує майнові права на об`єкт нерухомості, яким є квартира АДРЕСА_1 . Вартість майнових прав, що передаються, складає 211 000 грн, в тому числі податок на додану вартість, яка мала бути сплачена позивачем в термін до 25 жовтня 2010 року.

На виконання вищевказаних умов договору позивач сплатив відповідачу зазначену у договорі вартість майнових прав у повному розмірі. Однак відповідач, в порушення умов договору, не виконав своїх зобов`язань щодо передачі документів, необхідних позивачу для подальшої реєстрації в установленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості.

Порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року № 1/394_ИП щодо передачі позивачу документів, необхідних для реєстрації у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, що підтверджено судовим рішенням, яке набуло законної сили, є істотним порушенням даного договору. При цьому відповідач не був позбавлений можливості виконати умови договору, які визначали його зобов`язання, але цього не зробив, внаслідок чого позивач був змушений звертатися за захистом своїх прав до суду.

Внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором від 25 жовтня 2010 року позивач не лише був позбавлений можливості належним чином оформити право власності на об`єкт нерухомості за відсутності необхідних документів, а взагалі втратив можливість отримати у майбутньому право власності на цей об`єкт, оскільки він перебуває у власності інших осіб.

Вважає, що у даному випадку має місце істотне порушення договору від 25 жовтня 2010 року, укладеного між сторонами, оскільки таке порушення не лише призвело до заподіяння позивачу значної матеріальної шкоди, але й призвело до неможливості досягнути ті цілі, задля досягнення яких укладався цей договір.

Так, позивач, сплативши у повному обсязі визначену у договорі суму у розмірі 211 000,00 грн, у дійсності не отримав те, на що розраховував при укладенні договору, а саме - право на отримання права власності на об`єкт нерухомості. При цьому навіть за умови припущення щодо можливого виконання відповідачем передбачених умовами договору зобов`язань позивач вже не зможе використати результати цього договору так, як це було передбачено його умовами.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до істотного порушення договору купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року, позивачу завдано збитки у розмірі 211 000 грн. Ця сума становить ті реальні витрати, які позивач вже фактично зробив, очікуючи набути право на отримання права власності на об`єкт нерухомості. Проте внаслідок протиправної поведінки відповідача, яка виразилася у порушенні останнім умов договору від 25 жовтня 2010 року, позивач у дійсності не отримав таке право.

Відповідно до положень договору позивач, після отримання відмови державного реєстратора у реєстрації права власності з причини наявності іншого власника, що згідно зі ст. 10.4 договору є свідченням неможливості оформити право власності за позивачем на об`єкт нерухомості, звернувся до відповідача з листом від 24 листопада 2017 року з вимогою виконати приписи ст. 10.4 вищеназваного договору від 25 жовтня 2010 року. Але у наданій ТОВ «Аверс-Сіті» відповіді від 08 грудня 2017 року №3/08-12-2017 не вказано жодної пропозиції з приводу виконання положень ст. 10.4 договору від 25 жовтня 2010 року, що розцінюється як бездіяльність щодо виконання передбачених цим договором зобов`язань та передбачає застосування встановленої ним відповідальності за це.

Позивач просив розірвати договір купівлі - продажу майнових прав № 1/394 ИП, укладений 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 Стягнути з ТОВ «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 211 000,00 грн. Стягнути з ТОВ «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 211 000,00 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року, залишеним без змінпостановою апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу майнових прав № 1/394_ИП, укладений 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1

Стягнуто із ТОВ «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 211 000,00 грн та штраф у розмірі 211 000,00 грн.

Стягнуто із ТОВ «Аверс-Сіті» на користь ОСОБА_1 судові витрати 4 924,80 грн.

Рішення судів мотивовані тим, що порушення відповідачем укладеного між сторонами договору призвело до неможливості досягнути ті цілі, задля досягнення яких укладався цей договір. Позивач, сплативши у повному обсязі визначену у договорі суму у розмірі 211 000 грн, у дійсності не отримав право на отримання права власності на об`єкт нерухомості. Позивачу було спричинено збитки, які підлягають до відшкодування з боку відповідача у повному розмірі.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У вересні 2018 року представник ТОВ «Аверс-Сіті» - Руденко А. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що довідка ТОВ «Аверс-Сіті» № б/н від 29 жовтня 2010 року не може вважатися належним доказом щодо виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав №1/394_ИП від 25 жовтня 2010 року, оскільки не є бухгалтерським документом в розумінні статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, рішення апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2017 року не може вважатися таким, у якому встановлені факти, які мають преюдиційне значення, на виконання вимог якого не було видано виконавчий лист та не було пред`явлено його до виконання у порядку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження». Разом з цим, судами здійснено безпідставне стягнення збитків за договором купівлі-продажу майнових прав.

Крім того, суди дійшли необґрунтованого висновку, що строк позовної давності у даному випадку слід відраховувати від 17 листопада 2017 року, адже право на пред`явлення позову у ОСОБА_1 мало місце через 120 робочих днів з моменту введення в експлуатацію будинку, який передбачений п. 3.2. договору, тобто з 24 лютого 2012 року, а тому позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Суди неправильно застосували статтю 258 ЦК України, адже для стягнення штрафу встановлений однорічний строк позовної давності, а тому відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення рішення про розірвання договору та стягнення збитків, оскільки такий спосіб захисту не може бути використаний з огляду на правову позицію Верховного Суду України викладено у постанові від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги зведено до переоцінки доказів у справі та доведенню переваг одних доказів над іншими. Суди дійшли обґрунтованого висновку про виконання позивачем своїх зобов`язань у повному обсязі на підставі усіх наявних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Доводи касаційної скарги не свідчать про відсутність протиправної поведінки з боку ТОВ «Аверс-Сіті» у правовідносинах, які виникли між сторонами у зв`язку з укладенням оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості, оскільки предметом цього договору була не нерухомість, а виключно майнові права на неї. Відповідачем безпідставно не враховано, що предметом даного спору є вимога про розірвання договору у зв`язку з його істотним порушенням з боку ТОВ «Аверс-Сіті». Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що саме з 17 листопада 2017 року коли рішенням державного реєстратора було відмовлено у реєстрації позивачу права власності на об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2017 року, почався перебіг позовної давності для заявлення вимог про розірвання договору у зв`язку з його істотним порушенням відповідачем.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

У жовтні 2018 року матеріали цивільної справи № 367/372/18 надійшли до Верховного Суду та 14 квітня 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1/394_ИП на квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 10.4 договору передбачено, що у випадку виникнення труднощів та/або неможливості оформлення (визнання, передачі) права власності за позивачем на об`єкт нерухомості за цим договором, (в т.ч., але не виключно) з причин неможливості реєстрації права власності на підставі цього договору, за його першою ж вимогою TOB «Аверс-Сіті», на виконання своїх зобов`язань за цим договором, в строк, що не перевищує 7 днів, зобов`язується укласти окремий правочин (в т.ч. нотаріальний), за яким можливо буде зареєструвати (визнати, переоформити) право власності на цей об`єкт за позивачем. Цією ж статтею передбачено, що при укладенні сторонами такого правочину відповідач не може вимагати від позивача будь-яких доплат компенсацій тощо за об`єкт нерухомості. У випадку відмови (бездіяльності) відповідача від (стосовно) укладення описаного в даному пункті правочину, він зобов`язується сплатити на користь позивача штраф у розмірі вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за цим договором.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2017 року у справі № 22-ц/780/2214/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Аверс-Сіті» про зобов`язання вчинити дії, було зобов`язано ТОВ «Аверс-Сіті» не чинити перешкоди позивачу у реєстрації квартири АДРЕСА_1 , а саме надати позивачу технічний паспорт на квартиру та інші документи, необхідні для державної реєстрації права власності на квартири згідно з переліком, встановленим постановою КМУ від 22 червня 2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Судом апеляційної інстанції у рішенні апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2017 року у справі № 22-ц/780/2214/17 встановлено, що позивач на виконання вищевказаних умов договору сплатив відповідачу зазначену у договорі вартість майнових прав у повному розмірі.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень суду) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Отже, доводи касаційної скарги про те, що рішення апеляційного суду Київської області від 25 квітня 2017 року у справі № 367/6097/16 не містить фактів, які мають преюдиційне значення, оскільки виконавчий лист за цим рішенням не видавався та не пред`являвся до виконання, безпідставні.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. У порушення вказаних вимог судом у справі, яка переглядається, не було досліджено питання істотності порушення відповідачкою умов договору купівлі-продажу та наскільки продавець позбавився того, на що він розраховував, з огляду на те, що судом першої інстанції у справі, яка переглядається, ураховано термін, на який укладався договір купівлі-продажу, - до 03 березня 2031 року, та зіставлено його з періодом заборгованості, яку допустила ОСОБА_1».

05 травня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за іншою особою ОСОБА_4

17 листопада 2017 року позивачу було відмовлено рішенням державного реєстратора № 38202884 у реєстрації на ним права власності на об`єкт нерухомості за договором від 25 жовтня 2010 року, оскільки він вже зареєстрований за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу.

24 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача із вимогою виконати вимоги пункту 10.4 договору купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2010 року, однак листом від 08 грудня 2017 року відповідач відмовив позивачу у вказаній вимозі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що наявні підстави для розірвання договору внаслідок істотного порушення його умов відповідачем.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності, який є початком періоду невиконання ним своїх договірних зобов`язань та мало право пред`явлення позову через 120 робочих днів з моменту введення в експлуатацію будинку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 16 січня 2018 року.

Згідно абзацу 1 частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним».

Оскільки лише 17 листопада 2017 року позивачу було відмовлено державним реєстратором у реєстрації за ним права власності на об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав від 25 жовтня 2017 року, оскільки майно вже зареєстровано на праві власності за іншою особою, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позовна давність не пропущена.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Враховуючи, що суди дійшли висновку про наявність істотного порушення договору, яке стало підставою для його розірвання, висновки судів про стягнення збитків обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін, поновити виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат