Головуючий у І інстанції Соколов О.М.
Провадження №22-ц/824/5772/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до народного депутата України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «РАДА» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив про його задоволення, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Парламентського телеканалу «Рада» під час трансляції програми «Брифінги» на своєму брифінгу народний депутат України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поширили недостовірну інформацію, яка шкодить діловій репутації, а також порочить честь і гідність позивача, а саме:

Народний депутат України ОСОБА_1 зазначив: «Сьогодні я вимушений вкотре звертатись до Вас і до правоохоронних органів, до судової гілки влади у зв`язку з ситуацією, яка склалась навколо одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 . Справа в тому, що рік тому я з групою народних депутатів звернулися до НАБУ через те, що дві фірми, які напряму пов`язані з паном ОСОБА_3 , а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйон, 38 мільйонів, недоотримали 31 мільйон гривень за курсом 8. Уявляєте скільки недоотримав бюджет через одну оборудку. Так само рік пройшов, але, на жаль, НАБУ не знайшло нічого кращого, ніж просто передати цю справу в Шевченківське управління поліції і таке враження, що просто хтось поставив на паузу цю справу.

Так само пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя. В Конституції пряма норма забороняє двічі поспіль обиратися до цього органу. 48 народних депутатів, в тому числі і я, підписали звернення до Конституційного Суду України з тим, щоб розтлумачили цю норму і звернули увагу на це явище просто відкритої корупції, відкритого беззаконня, відкритого порушення Конституції в нашій державі. Таке ж так само враження, хтось робить все, щоб цю справу ніхто не розглядав, в тому числі і Конституційний Суд України.

І останнє. Коли говориш про пана ОСОБА_3 , таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказали всі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ці кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курувати справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи. Що Ви думаєте зараз? А зараз Шевченківський суд з формальних причин виправдав ОСОБА_3 . Можете собі уявити на якій підставі? На тій підставі, що Генеральна прокуратура начебто випадково надала пусті диски з доказами. Зараз цю справу оскаржується у Київському апеляційному суді і я хочу передати слово офіційному заявнику по даній справі ОСОБА_2 . Будь ласка».

ОСОБА_2 на брифінгузазначив: «Хочу звернутися публічно до народних депутатів, нового Президента, активістів і всіх небайдужих, які боряться з корупцією в нашій державі, стосовно беззаконня в судовій системі та правоохоронних органах, яке твориться у резонансній справі ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , оскільки на мої письмові звернення, неодноразові, до Генеральної прокуратури. Служби безпеки ніхто не реагує. Справу намагаються фактично зам`яти, а з мене зробити провокатора.

Я звернувся з заявою про скоєння злочину арбітражним керуючим та членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_3. Було викрито злочин, їх було затримано. Фактично було затримано посередника з коштами. Докази їх вини є беззаперечними і вони зафіксовані матеріалами слідчих дій. Змушений публічно заявити про це, оскільки стосовно мене почали розслідувати кримінальну справу про провокацію. Це дивно, але насправді це так. І вказані особи мають намір через свої зв`язки в судах і правоохоронних органах зробити мене крайнім.

Наша правоохоронна система та судова система не налаштовані на боротьбу з корупцією і на даний час діє кругова порука. Суди виправдовують члена Вищої ради правосуддя, а член Вищої ради правосуддя не притягує їх до дисциплінарної відповідальності. Шевченківським судом було виправдано їх і це стало можливим через те, що ОСОБА_3 є саме членом Вищої ради правосуддя і впливає на суддів, а прокуратура та СБУ при цьому бездіють. Про вказану справу говорили публічно, багато говорили. Зараз намагаються виправдати зазначених осіб при наявності беззаперечних доказів.

Для оскарження очевидно незаконного вироку Шевченківського районного суду я звернувся за допомогою до небайдужих адвокатів. Я та мої адвокати вирок оскаржили в апеляційному суді. Чиниться серйозний тиск на мене та моїх захисників. Зокрема, мене, як адвоката, позбавили права на заняття адвокатською діяльністю тільки за те фактично, що я звернувся з заявою до правоохоронних органів, що в мене вимагають незаконно кошти. ОСОБА_3 є адвокатом, він взяв під контроль адвокатуру і мене позбавили права займатися адвокатською діяльністю лише за те, що я кілька разів звертався з заявами про вимагання з мене хабарів. Тобто, фактично я вчинював законні дії, фактично вчинював ті дії, що повинен вчинювати кожен правосвідомий громадянин. Попередніх чиновників по моїх заявах було притягнуто до відповідальності. Зараз почали чинити тиск на моїх захисників, порушувати проти нихдисциплінарні провадження і через шантаж позбавити їх права займатися адвокатською діяльністю змушують відмовитися від захисту моїх інтересів у суді. Вже один з адвокатів повідомив мене, що вимушений вийти зі справи, оскільки його в категоричній формі поставили при таких умовах. Мене позбавляють права не лише права на справедливий суд, а й навіть права на захист, адвокатський захист, правовий захист.

Я оскаржив позбавлення мене права на адвокатську діяльність до суду, але через тиск на суддів мені відмовляють у поновленні мого законного права. Який же може бути справедливий суд, коли ОСОБА_3 повторно через підконтрольну адвокатуру в незаконний спосіб обирався членом Вищої ради правосуддя і через його посаду судді бояться об`єктивно розглядати справу, а прокурори підтримувати обвинувачення.

В суді над ОСОБА_3 і ОСОБА_7 відбуваються неймовірні речі: диск із записами розмов ОСОБА_3 виявляється пошкодженим, протоколи допиту ключових свідків - відсутні, справу розглядають так, щоб це все мало вигляд мов би провокації. При цьому, прокуратура і СБУ бездіють. Зверніть увагу на всі докази у справі, записи розмов, самі зробіть висновок чи хотів ОСОБА_3 зі ОСОБА_7 в злочинний спосіб заробити кошти.

Звертаюся до Президента, народних депутатів, публічно до Генерального прокурора, голови СБУ, директора НАБУ, активістів і громадських діячів, які хочуть боротися з корупцією, втрутитися у справу. Прошу добитися публічного і об`єктивного розгляду справи з метою притягнення до відповідальності цих осіб.

І на останнє хочу сказати: по нашому діючому законодавству антикорупційному заявника і викривача корупції, корупціонерів заборонено притягувати до будь-якої відповідальності. Я ж як добросовісний громадянин, якому стало відомо про факти вчинення протиправних дій, звернувся до правоохоронних органів, але, на жаль, все обернулося проти мене. І це при тому, що є дійсно беззаперечні докази вини цих осіб. І ці особи були фактично затримані при передачі коштів. Тому прошу дійсно допомогти об`єктивно вирішити дану справу».

Розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною, а її поширення принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Зокрема, недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, є наступні тези виступу відповідача ОСОБА_1 , розповсюджені під час брифінгу на телеканалі «Рада»:

«... одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3...»;

«... дві фірми, які напряму пов`язані з паном ОСОБА_3 , а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйон, 38 мільйонів, недоотримали 31 мільйон гривень за курсом 8...»;

«... пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя...»;

«...Коли говориш про пана ОСОБА_3 , таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказали всі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ці кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курувати справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи..».

Також недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, є наступні тези виступу відповідача ОСОБА_2 , розповсюджені під час брифінгу на телеканалі «Рада»:

«...Суди виправдовують члена Вищої ради правосуддя, а член Вищої ради правосуддя не притягує їх до дисциплінарної відповідальності. Шевченківським судом було виправдано їх і це стало можливим через те, що ОСОБА_3 є саме членом Вищої ради правосуддя і впливає на суддів...»;

«...ОСОБА_3 ... взяв під контроль адвокатуру...»;

«...ОСОБА_3 повторно через підконтрольну адвокатуру в незаконний спосіб обирався членом Вищої ради правосуддя і через його посаду судді бояться об`єктивно розглядати справу, а прокурори підтримувати обвинувачення...».

Брифінг відповідача ОСОБА_1 за участі відповідача ОСОБА_2 транслювався відповідачем ДП «Парламентський телеканал «Рада», яке відповідно до п.1.1. Статуту є державною телеорганізацією, що реалізує покладені на неї завдання щодо всебічного висвітлення діяльності Верховної Ради України, комітетів, комісій, народних депутатів України, депутатських фракцій (депутатських груп).

Оскільки поширена відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформація, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 , є недостовірною, позивач і просив суд визнати цю інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, та зобов`язати відповідачів протягом 15 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі ДП «Парламентський телеканал «Рада» у програмі «Брифінги» резолютивної частини рішення у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.

Крім того, позивач в позові посилався на те, що поширенням недостовірної інформації йому завдано моральну шкоду, оскільки на даний момент він знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призводить до вимушених змін у його життєвих та службових стосунках; позивач став заручником поширеної щодо нього недостовірної інформації та змушений постійно виправдовуватися перед колегами та знайомими, переконуючи їх у неправдивості інформації, поширеної щодо нього, в зв`язку із чим він постійно знаходиться у стані стресу, що не може не позначитися на його повсякденному житті.

З вищенаведених підстав позивач просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь по 500 000 грн. моральної шкоди з кожного.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано інформацію, поширену відносно ОСОБА_3 народним депутатом України ОСОБА_1 у програмі «Брифінги», що транслювалась ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», а саме:

«…одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3»;

«…дві фірми, які напряму пов`язані з паном ОСОБА_3 , а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйонів, недоотримали 31 мільйон гривень за курсом 8…»;

«…пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя…»;

«Коли говориш про пана ОСОБА_3, таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказаливсі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ті кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курували справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи…»

недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 .

Визнано інформацію, поширену відносно ОСОБА_3 ОСОБА_2 у програмі «Брифінги», що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», а саме:

«Суди виправдовують члена Вищої ради правосуддя, а член Вищої ради правосуддя не притягує їх до дисциплінарної відповідальності. Шевченківським судом було виправдано їх і це стало можливим через те, що ОСОБА_3 є саме членом Вищої ради правосуддя і впливає на суддів…»;

«ОСОБА_3 взяв під контроль адвокатуру…»;

«ОСОБА_3 повторно через підконтрольну адвокатуру в незаконний спосіб обирався членом Вищої ради правосуддя і через його посаду судді бояться об`єктивно розглядати справу, а прокурори підтримувати обвинувачення…»

недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 .

Зобов`язано народного депутата України ОСОБА_1 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі «Брифінги» резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.

Зобов`язано ОСОБА_2 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі «Брифінги» резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.

Зобов`язано Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі надати народному депутату України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ефірний час в програмі «Брифінги» для спростування недостовірної інформації шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Стягнуто з народного депутата України ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн.

Стягнуто з народного депутата України ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору у розмірі 1 655 (тисяча шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 95 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору у розмірі 1655 (тисяча шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 95 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору у розмірі 1 280 (тисяча двісті вісімдесят) грн. 67 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали на нього апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду першої інстанції в частині, що їх стосується, скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову відносно них. Обгрунтовуючи скарги, апелянти посилались на те, що частина інформації, поширеної ними на брифінгу, відповідає дійсності, а інша її частина є оціночними судженнями, за висловлювання яких особа не може бути притягнута до відповідальності, як це передбачає ч. 1 ст.30 Закону України «Про інформацію». Крім того, позивач ОСОБА_3 обіймає публічну посаду, будучи членом Вищої ради правосуддя, відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Також апелянти посилались на незаконність рішення в частині стягнення з них на користь позивача моральної шкоди, оскільки ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» передбачає, що суб`єкти владних повноважень, як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційні скарги ДП «Парламентський телеканал «Рада» просив скасувати рішення в частині, що стосується способу захисту порушеного особистого немайнового права та ухвалити у відповідній частині нове рішення; у випадку зміни рішення просив змінити розподіл судових витрат та звільнити ДП «Парламентський телеканал «Рада» від витрат з оплати судового збору.

Представник позивача адвокат Демидюк О.Б. у відзиві на апеляційні скарги відповідачів просила рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Макар І.І. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Демидюк О.Б. в апеляційному суді проти задоволення апеляційних скарг відповідачів заперечила та просила рішення суду залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Представник ДП «Парламентський телеканал «Рада» ОСОБА_12 в судовому засіданні дала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційні скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарг без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту поширення відповідачами відносно позивача недостовірної та негативної інформації, що є підставою для її спростування та стягнення завданої цим моральної шкоди, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1 роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що народним депутатом України ОСОБА_1 у програмі «Брифінги», що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме:

«... одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3...»;

«... дві фірми, які напряму пов`язані з паном ОСОБА_3 , а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйон, 38 мільйонів, недоотримали 31 мільйон гривень за курсом 8...»;

«... пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя...»;

«...Коли говориш про пана ОСОБА_3 , таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказали всі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ці кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курувати справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи,...».

Крім того, ОСОБА_2 у програмі «Брифінги», що транслювалася ІНФОРМАЦІЯ_1 у прямому ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», була поширена інформація, а саме:

«...Суди виправдовують члена Вищої ради правосуддя, а член Вищої ради правосуддя не притягує їх до дисциплінарної відповідальності. Шевченківським судом було виправдано їх і це стало можливим через те, що ОСОБА_3 є саме членом Вищої ради правосуддя і впливає на суддів...»;

«...ОСОБА_3 ... взяв під контроль адвокатуру...»;

«...ОСОБА_3 повторно через підконтрольну адвокатуру в незаконний спосіб обирався членом Вищої ради правосуддя і через його посаду судді бояться об`єктивно розглядати справу, а прокурори підтримувати обвинувачення...».

Факт поширення цієї інформації відповідачами підтверджується відеозаписом програми «Брифінги» від ІНФОРМАЦІЯ_1, наданого листом Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» від 04.06.2019 року № 23-29/101.

Зазначена інформація поширена серед невизначеного кола осіб, що підтверджується роздруківкою з YouTube-каналу Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада», згідно якої цей виступ переглянули 67 глядачів.

Вищевказані висловлювання народного депутата ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виражені у форміпосиланняна конкретні факти та події.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов обґрунтованого висновку про те, що інформація, поширена відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , містить фактичні дані та викладена відповідачами у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і як наслідок може бути визнана недостовірною.

Так, щодо поширеної відповідачем ОСОБА_1 інформації стосовно позивача, суд вірно зазначив, що фактично у своєму висловлюванні ОСОБА_1 стверджує про наявність наступних фактів: по-перше, непрофесійності, порушенні чинного законодавства України при купівлі нерухомості та в процедурі обрання позивача членом Вищої ради правосуддя («...одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3...»; «... дві фірми, які напряму пов 'язані з паном ОСОБА_3, а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйон, 38 мільйонів, недоотримали 31 мільйон гривень за курсом 8...»; «... пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя...»); по-друге,прямо називає позивача злочинцем («лідером злочинного угрупування») («...Коли говориш про пана ОСОБА_3 , таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказали всі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ці кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курувати справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи....»).

Перевіряючи дану інформацію на предмет її недостовірності, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, відповідач ОСОБА_1 стверджував «...одіозного члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3...»; «... пан ОСОБА_3 всупереч Конституції подав свою кандидатуру і вдруге зайняв пост як член Вищої ради правосуддя...»).

Законом України «Про Вищу раду правосуддя» визначено порядок обрання членів Вищої ради правосуддя з`їздом адвокатів України, а саме: з`їзд адвокатів України обирає членів Вищої ради правосуддя шляхом таємного голосування (ч. 1 ст. 11); голосування проводиться виключно за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та обрані делегатами цього з`їзду; голосування також проводиться за кандидатів у члени Вищої ради правосуддя, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, та висунуті безпосередньо на з`їзд не менш як двадцятьма відсотками обраних делегатів з`їзду (ч. 2 ст. 11); обраним на посаду члена Вищої ради правосуддя вважається кандидат, який за результатами таємного голосування отримав більшість голосів обраних делегатів з`їзду адвокатів України (ч. 3 ст. 11).

Отже, порядок обрання членів Вищої ради правосуддя не пов`язаний з прямим волевиявленням позивача, а залежить від результатів таємного голосування делегатів з`їзду адвокатів України, які представляють всі регіони України.

Єдине, що залежало від волевиявлення позивача, це подання документів як кандидата у члени Вищої ради правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

При цьому, ні Конституція України, ні Закон України «Про Вищу раду правосуддя», ні інший нормативно-правовий акт не містять пряму заборону повторно подавати документи для обрання на посаду члена Вищої ради правосуддя, а подання відповідних документів не є абсолютною гарантієюдля обрання позивача членом Вищої ради правосуддя.

Крім цього, позивач ОСОБА_3 до 15.02.2019 року не обирався членом Вищої ради правосуддя.

Також слід звернути увагу на те, що у лютому 2019 року 48 народних депутатів України, в тому числі і відповідач ОСОБА_1 ,звернулись до Конституційного Суду України з клопотанням щодо офіційного тлумачення положень ч.5 ст. 131 Конституції України, проте ухвалою Великої Палати Конституційного Суду України від 06.06.2019року у справі №1-44/2019 (902/19) у відкритті конституційного провадження за конституційним поданням було відмовлено.

Враховуючи викладене,правильним є висновок суду про те, що вказана,поширена ОСОБА_1 інформація, є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Що стосується поширеної ОСОБА_1 інформації «... дві фірми, які напряму пов`язані з паном ОСОБА_3 , а саме до його дружини, провели аукціон і купили абсолютно незаконно будівлю в самому центрі Києва на бульварі Шевченка за 7 мільйонів гривень. При тому, що офіційна вартість складала 31 мільйон, 38 мільйонів, недоотримали З1 мільйон гривень за курсом 8...», то обставини, пов`язані з придбанням вказаного приміщення по бульвару Тараса Шевченка , були предметом судової перевірки під час розгляду господарським судом міста Києва справи № 5011-61/7364-2012, в ході розгляду якоїсудами було встановлено наступне.

Так, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України ОСОБА_14 було винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2319, 2320 виданого 30.08.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 про звернення стягнення на нежилі приміщення (в літ. «А»), загальною площею 243,7 кв.м., що знаходяться у підвалі тана першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 (спірне майно).

Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було розміщено повідомлення про проведення прилюдних торгів з реалізації спірного майна: газета «АУІ80» № 33 від 26.04,2012: газета «Експрес об`ява» № 77 від 26.04.2012.

14.05.2012 року Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» було проведено прилюдні торги з реалізації нерухомого майна. Відповідно до даного протоколу № 3-032/12 проведення прилюдних торгів, затвердженого директором ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», переможцем торгів визнано ТОВ «Іммобільяре Юкрейн», оскільки останнє запропонувало найвищу ціну за спірне майно, яка дорівнює 40 000 000,00 гривень.

Однак, кошти ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» сплачені не були, тому 28.05.2012 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» надіслало ТОВ «БТС Хаус» листа, в якому останньому було повідомлено про те, що ТОВ «Іммобільяре Юкрейн» не вніс належної до сплати суми за приміщення в 10-ти денний термін, а наступним учасником прилюдних торгів з реалізації спірного майна є ТОВ «БТС Хаус», що заявляло за спірне майно ціну в розмірі 6 400 000,00 грн.

28.05.2013 року ТОВ «БТС Хаус» у письмовому вигляді, шляхом складання відповідної заяви, надало ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» згоду бути оголошеним переможцем прилюдних торгів з реалізації приміщення, що відбулися 14.05.2012 року.

На виконання умов протоколу від 28.05.2012 року ТОВ «БТС Хаус» було проведено всі необхідні розрахунки за спірне майно, а саме: платіжним дорученням № 5 від 29.05.2012 року здійснено платіж у розмірі 5 632 000,00 грн. на користь ДВС України; платіжним дорученням № 3 від 29.05.2012 року здійснено платіж у розмірі 768 000,00 грн. на користь ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція».

30.05.2012року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України складено Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки за № 140/9. Вказаним актом державного виконавця підтверджено, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

В результаті проведених торгів, 01.06.2012 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «БТС Хаус».

Вказані обставини зазначені у рішенні господарського суду м. Києва від 25.07.2012року, залишеному без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2012року, і свідчать про те, що прилюдні торги з реалізації вказаного майна відбулись в порядку, передбаченому чинним законодавством. Зазначені судові рішення є відкритими на підставі статей 2-4 Закону України «Про доступ до судових рішень», для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому ОСОБА_1 не міг не усвідомлювати, що ним поширюється недостовірна інформація.

Крім того, вказана інформація перевірялась правоохоронними органами.

Зокрема, в провадженні СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві знаходилося кримінальне провадження за № 0000758 від 30.07.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23.07.2018 року у справі № 760/16991/18, відповідно до якої зобов`язано уповноважену особу НАБУ внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою народного депутата України ОСОБА_1 від 20.06.2018 року про можливі протиправні дії ОСОБА_3 .

Постановою про закриття кримінального провадження від 22.05.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000758 від 30.07.2018 року, було закрите у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Оскільки вказана постанова була прийнята до брифінгу, що відбувся 28.05.2019року, то відповідачеві ОСОБА_1 , як заявникові у кримінальному провадженні, було достеменно відомо про закриття цього кримінального провадження у зв`язку з встановленням відсутності складу злочину.

Таким чином, поширена в цій частині ОСОБА_1 інформація також є недостовірною, а тому правильним є висновок суду про те, що вона підлягає спростуванню.

Щодо поширення ОСОБА_1 інформації, в якій він прямо називає позивача злочинцем («лідером злочинного угрупування») («...Коли говориш про пана ОСОБА_3 , таке враження, що ти говориш не про адвоката, а про якогось лідера злочинного угрупування, бо була справа, про яку розказали всі засоби масової інформації, особисто Генеральний прокурор на своєму Фейсбуці показав як затримали посередника, який передавав 500 000 доларів, де прямо вказується, що ці кошти йшли пану ОСОБА_3, що він повинен був курувати справу, судову справу, і захищати інтереси однієї приватної особи....»), суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, дійсно 21.09.2016 року позивачеві було здійснено повідомлення про підозру у вчиненні замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб шляхом обману (шахрайстві), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України.

Разом з тим, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30.10.2018 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 21.10.2019 року, позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що позивач вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 14, ч. 4 ст. 190 КК України.

Судпершої інстанції врахувавпринцип презумпції невинуватості, закріплений уч. 2 ст. 62 Конституції України та у ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України,встановивши, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Так, стаття 9 Конституції України зазначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов`язковим для всіх державних органів України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41).

Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості,можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як про злочинця.

Дійсно, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38).

Проте, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactarasv.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43).

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації про те, що позивач є злочинцем («лідером злочинного угрупування») та враховуючи, що жодного обвинувального вироку щодо позивача не існує, суд дійшов правильного висновку, що поширена відповідачем щодо позивача інформація порушує презумпцію невинуватості, є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права (честь, гідність та ділову репутацію) позивача.

Отже, поширена відповідачем ОСОБА_1 інформація щодо позивача ОСОБА_3 не відповідає дійсності, є неправдивою, недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача.

Що стосується поширеної ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 інформації, в якій останній стверджує про наявність фактів втручання позивача в діяльність судових органів та тиску на прокурорів («…Суди виправдовують члена Вищої ради правосуддя, а член Вищої ради правосуддя не притягує їх до дисциплінарної відповідальності. Шевченківським судом було виправдано їх і це стало можливим через те, що ОСОБА_3 є саме членом Вищої ради правосуддя і впливає на суддів...»; «...ОСОБА_3 повторно через підконтрольну адвокатуру в незаконний спосіб обирався членом Вищої ради правосуддя і через його посаду судді бояться об`єктивно розглядати справу, а прокурори підтримувати обвинувачення...»), суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність міститься у відкритому доступі на офіційному сайті Вищої ради правосуддя, однак жодного повідомлення про втручання в діяльність будь-якого судді з боку позивача ОСОБА_3 не існує.

Таким чином, поширена відповідачем ОСОБА_2 інформація про протиправний вплив позивача на суддів, що розглядають справи, в яких він є учасником, є недостовірною і підлягає спростуванню.

Що стосується висловлювання ОСОБА_2 про протиправний вплив позивача на прокурорів, зокрема тих, що здійснюють процесуальне керівництво чи підтримують обвинувачення у справі за участі позивача, то така інформація також не відповідає дійсності, оскільки позивач завжди заявляє самовідвід при розгляді питань щодо прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво чи підтримують обвинувачення у справі, учасником якої є позивач. Наведене підтверджується наступними актами Вищої ради правосуддя: ухвалою від 26.12.2018 року № 4027/0/15-18; ухвалою від 05.02.2019 року № 327/0/15-18;ухвалою від 12.03.2019 року № 724/0/15-19.

Тобто, поширена в цій частині інформація також є недостовірною, а томуправильним є висновок суду про те, що вона підлягає спростуванню.

Щодо твердження ОСОБА_2 про контроль над адвокатурою («...ОСОБА_3 ... взяв під контроль адвокатуру...»), своє посилання відповідачобґрунтовує тим, що органами адвокатського самоврядуванняйого було позбавлено права на заняття адвокатською діяльністю.

Дійсно, рішенням Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Житомирської області від 24.02.2017 року, залишеним без змін рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.05.2017 року № У-011/2017, ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю за порушення Присяги адвоката України, грубе порушення Правил адвокатської етики, що підриває авторитет адвокатури.

Законність вказаних рішень була предметом судової перевірки у справі № 826/8426/17, судовими рішеннями у якій(рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019 року та постановою Верховного Суду від 31.07.2019 року) було встановлено законність позбавлення ОСОБА_2 права на заняття адвокатською діяльністю.

Судами було встановлено, що за заявами ОСОБА_2 було порушено ряд кримінальних проваджень за фактами отримання хабарів, в яких ОСОБА_2 провокував осіб на отримання ними хабарів, сприяючи при цьому правоохоронним органам, тобто з метою їхнього подальшого викриття.

Такі обставини свідчать про те, що дії ОСОБА_2 є не тільки систематичними провокаціями, а й містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 369 та 370 КК України, якими встановлена відповідальність за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі та провокацію підкупу.

Отже, судами було встановлено, що системні та неодноразові неправомірні дії ОСОБА_2 свідчать про використання ним свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не для здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, як це передбачено пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а для незаконного впливу на окремих осіб, з метою схиляння до отримання ними неправомірної вигоди для їхнього подальшого викриття та прикриття свідомої співпраці з правоохоронними органами.

Крім цього, рішенням Ради адвокатів України № 38 від 16.02.2017 року «Про розгляд заяви адвоката ОСОБА_2 з приводу притягнення його до дисциплінарної відповідальності та інших, пов`язаних питань» встановлено, що подання скарги про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та її розгляд у законодавчо визначеному порядку не є переслідуванням адвоката та/або тиском на нього. Органи адвокатського самоврядування є незалежними при реалізації законодавчо визначених повноважень. Неприпустимим, протиправним та таким, що суперечить приписам спеціального законодавства,є втручання (тиск) в їх діяльність, дискредитація у такий спосіб. Дії ОСОБА_2 вчиняються ним поза межами спеціального законодавства, Правил адвокатської етики, а також актів Ради адвокатів України, і містять ознаки співробітництва з оперативними підрозділами, що є неприпустимим.

Таким чином, судом вірновстановлено, що поширена в цій частині інформація про позивача також є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Враховуючи доведеність в судовому засіданні факту поширення відповідачами про позивача недостовірної інформації, беручи до уваги те, що відповідачами не було доведено, що поширена ними інформація є достовірною, законним та обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для захисту особистих немайнових прав позивача в зв`язку із поширенням недостовірної та неправдивої інформації про нього.

Так, відповідно до ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 ЦКУкраїни гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Твердження відповідачів відносно позивача формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованим є висновок суду про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поширили на невизначене коло осіб інформацію про позивача ОСОБА_3 , яка складає негативне враження у суспільстві про позивача як про людину, громадянина, його професійні якості, позбавляючи при цьому суспільство можливості самостійно надавати оцінку та складати враження стосовно особи позивача.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Позивач ОСОБА_3 в якості способу захисту та відновлення своїх порушених прав обрав спростування недостовірної інформації.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд дійшов правильного висновку, що способом спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення в ефірі Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у програмі «Брифінги» резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів, із зобов`язанням Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі надати народному депутату України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ефірного часу в програмі «Брифінги» для спростування недостовірної інформації шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду у цій справі.

Правильними є і висновки суду в частині стягненняморальної шкоди, завданої позивачу відповідачамипорушенням його особистих немайнових прав, що вбачається з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи, а на підставі статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає, щокожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5).

Оскільки судом встановлено, що позивачу завдано моральної шкоди поширенням відповідачами відносно нього необмеженому колу осіб недостовірної негативної інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в громадській думці, думці суддівського корпусу, адвокатів та прокурорів України, інших членів Вищої ради правосуддя та співробітників апарату Вищої ради правосуддя, та на даний момент позивач знаходиться під впливом психологічного та морального тиску, що призводить до вимушених змін у його життєвих та службових стосунках, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі по 25 000 грн. з кожного, враховуючи характер і тривалість страждань позивача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційних скарг про те, що поширена відповідачами про позивача інформація є оціночними судженнями, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження, на відміну від фактів неможливо перевірити на відповідність дійсності.

Аналіз поширеної недостовірної інформації та характер використаних при її викладенні мовних засобів свідчить, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних), адже апелянти не використовували прикметники, гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Інформація також не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення чи викладення інформації через власні погляди автора.

Навпаки, поширена апелянтами інформація має категоричну стверджувальну форму, прямо вказує на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і підлягає спростуванню.

Тобто, судом першої інстанції було правильно встановлено, що поширена апелянтами інформація містить фактичні дані, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і як наслідок може бути визнана недостовірною.

Необгрунтованими є і доводи апелянтів про те, що суд, стягнувши на користь позивача моральну шкоду, порушив вимоги ст. 31 Закону України «Про інформацію», згідно якої суб`єкти владних повноважень, як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Дана правова норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивачем позов подано не як суб`єктом владних повноважень, а як приватною особою.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг відповідачів цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: