головуючий у суді І інстанції Лазаренко В.В.
провадження № 22-ц/824/2167/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Молодіної Тетяни Володимирівни на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант», Товариство з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська страхова компанія «Сова», про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

Усерпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, у якому просив стягнути з відповідача 31 690 грн 87 коп. матеріального збитку, завданого йому пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце з вини відповідача.

Позов мотивований тим, що 17 лютого 2017 року на пл. Перемоги, 2 в місті Києві відповідач, керуючи автомобілем марки «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить йому на праві власності, внаслідок чого належний йому автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статті 124 КУпАП.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована. Для відновлення пошкодженого автомобіля він звернувся до станції технічного обслуговування - ДП «Ауді Центр Віпос», акредитованої на проведення ремонту автомобілів цієї марки, де був придбаний його автомобіль та проходив технічне обслуговування. Вартість робіт, для усунення пошкоджень транспортного засобу, була визначена в рахунку № НОМЕР_6 від 22 травня 2017 року у розмірі 36 640 грн 86 коп. 01 червня 2017 року він звернувся до ТДВ СК «Альфа Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування, однак за результатами розгляду його заяви страховою компанією було прийнято рішення про виплату лише 4 949 грн 99 коп. Тобто, реальну вартість робіт, пов`язаних з ремонтом автомобіля, страхова компанія не відшкодувала, припинивши розгляд його заяви. Виходячи з цього, просить стягнути решту невідшкодованої суми з відповідача, як особи винної у ДТП.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 31 690 грн 87 коп. у відшкодування шкоди та 640 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що оскільки виплаченої суми страхового відшкодування недостатньо для відновлення пошкодженого автомобіля, решта суми у розмірі 31 690 грн 87 коп. підлягає стягненню з відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Молодіна Т.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у розмірі франшизи 1 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції:

не врахована правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, де Верховний Суд відступив від правового висновку зазначеного у постанові Верховного суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15;

не враховано розрахунок ТДВ «СК «Альфа-гарант», а взято за основу рахунок-фактуру, складений станцією технічного обслуговування ДП «Ауді Центр Віпос», яка не є експертом з оцінки майна (не має ліцензії оціночної діяльності);

рахунок-фактура № 000006576 від 22 травня 2017 року, складений ДП «Ауді Центр Віпос», за послуги з ремонту автомобіля не є належним та допустимим доказом розміру матеріального збитку, який був завданий власнику транспортного засобу у ДТП 17 лютого 2017 року;

вказаний рахунок-фактура складено без застосування нормативних актів, а саме: Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1 159 від 24 липня 2009 року, Методики оцінки майна, затвердженого Постановою КМУ № 1891 від 10 грудня 2003 року, Національного стандарту № 1 «Загальні засади проведення оцінки майна та майнових прав», затвердженого Постановою КМУ № 1440 від 10 жовтня 2003 року згідно до яких виконується оцінка шкоди та розрахунок вартості матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу при ДТП, а тому не може враховуватися при визначені вартості понесених збитків позивача;

в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують оплату позивачем вказаного рахунку-фактури та виконання ремонтних робіт (акт виконаних робіт).

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦКУкраїни шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Розглядаючи спори про стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, суд повинен враховувати всі докази, надані учасниками справи для доведення позовних вимог, суд розглядає справи … на підставі доказів, поданих учасниками справи (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 17 лютого 2017 року на площі Перемоги, 2 у місті Києві сталася дорожньо-транспорна пригода за участю автомобілів: «Хонда», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, та «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу на праві власності.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП на підставі досліджених матеріалів адміністративної справи, в тому числі і: протоколу про адміністративне правопорушення від 17 лютого 2017 року, схеми ДТП від 17 лютого 2017 року, у якій зазначені обставини пригоди та зафіксовані пошкодження транспортних засобів.

Як вбачається з вказаної постанови ОСОБА_1 не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем позивача, який зупинився попереду, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР України. В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення від 17 лютого 2017 року (а.с. 7).

Внаслідок ДТП належний на праві власності позивачу автомобіль зазнав механічних пошкоджень.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом № АК/1885273 у ТДВ «СК « Альфа Гарант» (а.с. 79).

Як вбачається із вказаного полісу, ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю становить 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн., франшиза - 1000 грн. Строк дії полісу з 26 жовтня 2016 року по 25 жовтня 2017 року.

Отже, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України № 1961-IV покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

20 лютого 2017 року позивач звернувся до ТДВ «СК « Альфа Гарант» з повідомленням про подію, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, виданого ТДВ «СК « Альфа Гарант» (а.с. 84-85).

З метою відновлення пошкодженого автомобіля, позивач 22 травня 2017 року, звернувся до акредитованої на проведення ремонту автомобілів марки Ауді станції технічного обслуговування - ДП «Ауді Центр Віпос», де було придбано автомобіль та проводилося його технічне обслуговування з моменту придбання.

Вартість робіт, що стосуються виключно усунення пошкоджень транспортного засобу позивача, була визначена ДП «Ауді Центр Віпос» у рахунку-фактурі № від 22 травня 2017 року та становить 36 640 грн 86 коп., в т.ч. ПДВ - 6 106 грн 81 коп. (а.с. 10).

Дослідивши наданий позивачем рахунок-фактура № від 22 травня 2017 року, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що він дійсний протягом 1 банківського дня.

Також, колегія апеляційного суду встановила, що в матеріалах справи відсутні докази проведення оплати на підставі вказаного рахунку та докази проведення фактичного ремонту забезпеченого транспортного засобу на зазначеній СТО на вказану суму.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що наданий позивачем рахунок-фактура № від 22 травня 2017 року не є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір реальних втрат, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля, або ж витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як вбачається з листа ТДВ «СК « Альфа Гарант» від 30 червня 2017 року №5069 на виконання вимог статті 34.2 Законом України Закон № 1961-IV страховою компанією було направлено представника для оцінки шкоди, завданої власнику транспортного засобу «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 , за результатами якого було складено протокол огляду (а.с. 89-92).

На підставі даного протоколу огляду було виконано ремонтну калькуляцію №45-D/29/5 від 09 травня 2017 року. Згідно з якої, розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Ауді», д.н.з. НОМЕР_2 , приймається рівним вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин та складає з урахуванням ПДВ 5 949 грн 07 коп. (а.с. 86-87,88).

12 червня 2017 року ТДВ «СК «Альфа Гарант» склала страховий акт разом із розрахунком страхового відшкодування та на підставі цих документів страховик здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 4 949 грн 99 коп. (за вирахування франшизи у розмірі 1000 грн) (а.с. 8-9).

А також, страховик зазначив, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору, тому наданий рахунок-фактура № від 22 травня 2017 року, складений ДП «Ауді Центр Віпос», не може бути доказом завданого матеріального збитку, необхідного для відновлення пошкодженої речі, а лише відображає вартість відновлювального ремонту на конкретному СТО на певну дату.

Як вбачається з матеріалів справи, звіт про оцінку пошкодженого майна страховиком ТДВ «СК «Альфа Гарант» не складався, а позивач для усунення розбіжностей при визначенні матеріального збитку за проведенням оцінки пошкодженого майна до суб`єкту оціночної діяльності-суб`єкту господарювання та складання звіту (акту) про оцінку майна, - не звертався.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Звертаючись до суду, позивач на підтвердження розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку не надав звіту (акту) про оцінку пошкодженого майна, а також не скористався своїми процесуальними правами та не заявляв клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Для реалізація принципу змагальності сторін та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог, розгляд справи був призначений в судовому засіданні апеляційної інстанції. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце, в судові засідання 15 червня 2020 року та 06 липня 2020 року не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. За таких обставин, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості роз`яснити позивачу його право на подання клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами реальні втрати у розмірі 30 690 грн 87 коп., яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля, або ж витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Разом з тим, враховуючи, що розмір матеріального збитку визначений та становить 5 949 грн 07 коп. та відшкодований у розмірі 4 949 грн 99 коп. (за вирахування франшизи у розмірі 1000 грн), з відповідача підлягає стягненню 1 000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року підлягає скасуванню в частині стягнення у відшкодування шкоди 30 690 грн 87 коп. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові, та залишенню без змін - в частині стягнення франшизи у розмірі 1000 грн.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з позивача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір (враховуючи розмір задоволених позовних вимог) у розмірі 1 150 грн 96 коп. за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Керуючись статтями 7, 367, 369, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди 30 690 грн 87 коп.

Залишити без змін заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди 1 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1150 грн 96 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Інформація про позивача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина