Справа № 471/285/20
Провадження №2/471/187/20
Номер рядка звіту 59
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2020 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Скарницької І.Б.,

за участю секретаря Романчук О.О.,

представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу № 471/285/20 за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Братської селищної ради Братського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Братської селищної ради Миколаївської області, Головного Управляння Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання права постійного користування в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивачі мотивують тим, що ОСОБА_4 за життя належало право постійного користування земельною ділянкою площею 13,4 га для ведення селянського (фермерського) господарства. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивачі є його спадкоємцями, однак в отриманні свідоцтві про право на спадщину за законом їм було відмовлено, оскільки право користування не спадкується. В зв`язку з чим вони вимушені звернутися до суду із зазначеним позовом.

Під час судового засідання представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення.

Від представника відповідача, Братської селищної ради Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Від Головного Управляння Держгеокадастру у Миколаївській області надійшло заперечення проти позову, в якому також просили про розгляд справи за відсутності представника управління.

Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідив матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Розпорядженням голови Братської РДА Миколаївської області від 24 січня 1996 року № 10-р , ОСОБА_4 надано у постійне користування земельну ділянку площею 13,4 га в межах території Братської селищної ради Миколаївської області, для ведення селянського(фермерського) господарства.

18 березня 1996 року ним отримано державний акт на право постійного користування землею серія МК № 0575, який зареєстровано в Книзі записів державних актів про право постійного користування за №26 (арк..с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (ар.с.18).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі і земельну ділянку загальною площею 13,4 га, яку відповідно до ст.1268 ЦК України, як спадкоємці першої черги за законом, прийняли його діти, позивачі по справі.

Постановою нотаріуса від 06 квітня 2020 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 13,4 га надану для ведення селянського фермерського господарства, у зв`язку з ненаданням документів, які б підтверджували право власності на спірну земельну ділянку (ар.с.21-24).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі, посилаючись на те, що до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), просили визнати за ними право постійного користування у порядку спадкування на земельну ділянку площею 13,4 га., яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту про на право постійного користування землею серії МК №0575.

За приписами ч.1 ст. 6 ЗК України, 1990 року, який був чинним на час набуття права користування спірною земельною ділянкою, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства;

Сільські, селищні ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для ведення селянського (фермерського) господарства( ч.1 ст.19 ЗК України.1990 року).

За положеннями ч.1,2,5 ст.7 ЗК України, 1990 р., користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, у тому числі, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства;

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право( ч.1 ст.22 ЗК України, 1990 р.)

З 01 січня 2002 року набрав чинності новий ЗК України

Згідно зі статтею 84ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 22ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з пунктом "а" частини третьої статті 22ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України "Про фермерське господарство" передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч.2 ст. 407 ЦК України та ч.2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За роз`ясненнями викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом ст. 50 ЗК України, 1990 року, громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22вересня 2005р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990року N563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка користується земельною ділянкою на праві постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке користування.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608ЦК України.

Зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України.

Цей же правовий висновок враховано і у Постанові КЦС ВС у справі №475/587/16-ц від 03 червня 2020 року.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Судовий збір слід залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Братської селищної ради Братського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування 1/2 часткою землі, загальною площею 13,4 га, яка розташована на території Братської селищної ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, що належала померлому на підставі Державного Акта на право постійного користування землею серія МК №0575 від 18.03.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 26.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право постійного користування 1/2 часткою землі, загальною площею 13,4 га, яка розташована на території Братської селищної ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, що належала померлому на підставі Державного Акта на право постійного користування землею серія МК №0575 від 18.03.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 26.

Позивачі: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Братська селищна рада Братського району Миколаївської області, , місцезнаходження: вул. Миру, 104, смт. Братське Братського району Миколаївської області.

Головне Управління Держгеокадастру у Миколаївській області, місце знаходження: пр. Миру, 34, м. Миколаїв, .

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України, з урахуванням п.3 розділу ХІІ "Прикінцевих положень" ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 02.07.2020 року.

СуддяІ.Б. Скарницька