Ухвала

Іменем України

26 червня 2020 року

м. Київ

справа № 154/1295/19

провадження № 61-5405ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року у складі судді Каліщук А. А. та постанову Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права на забезпечення та встановлення споживачеві індивідуального газового лічильника у порядку захисту прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» (далі - АТ «ОГС «Волиньгаз»), третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права на забезпечення та встановлення споживачеві індивідуального газового лічильника у порядку захисту прав споживачів.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від

14 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, позов задоволено частково. Визнано за побутовим споживачем природного газу ОСОБА_1 право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «ОГС «Волиньгаз».

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вказав, що оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, до яких були включені витрати на встановлення індивідуального лічильнику газу, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, і забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах.

Апеляційний суд керувався висновками щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17-ц.

У березні 2020 року АТ «ОГС «Волиньгаз» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати

і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач виконав покладені на нього зобов`язання зі встановлення приладу обліку спожитого природного газу шляхом встановлення загальнобудинкового лічильника, а позивач, в свою чергу не позбавлений права встановити індивідуальний лічильник обліку спожитого природного газу за власний рахунок.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставою касаційного оскарження рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року та постанови Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року скаржник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 296/6536/17-ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 161/15083/16-ц (пункт

1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень убачається, що скарга АТ «ОГС «Волиньгаз» є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , та

є споживачем природного газу.

Розподіл природного газу побутовому споживачу ОСОБА_1 здійснює АТ «ОГС «Волиньгаз».

Нарахування за спожитий природний газ ОСОБА_1 здійснювалось відповідно до показань загально будинкового пристрою обліку газу.

У 2016 році ОСОБА_1 звертався до ПАТ «ОГС «Волиньгаз» з проханням безоплатно встановити у його квартирі індивідуальний лічильник газу відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згодом, таку ж заяву позивачем направлено через офіційний інтернет портал 104.ua.

На звернення ОСОБА_1 щодо встановлення індивідуального лічильника ПАТ «ОГС «Волиньгаз» повідомило, що кошти, які були передбачені у структурі тарифу та закладені в інвестиційну програму товариства були спрямовані на встановлення загально будинкового лічильника, а тому встановлення індивідуального вузла обліку природного газу за його адресою проводитись не буде.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) зроблено висновок, що «зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами,

в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі».

Аналогічний висновок підтверджений Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 524/7637/16-ц (провадження

№ 14-470цс19).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених рішень апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі

№ 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 524/7637/16-ц (провадження № 14-470цс19).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Доводи АТ «ОГС «Волиньгаз» про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 296/6536/17-ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 161/15083/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки у цих справах предмет спору був інший.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується

у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня

1997 року).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Волиньгаз», третя особа - Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг, про визнання незаконними дій щодо збільшення норми використання природного газу, визнання права на забезпечення та встановлення споживачеві індивідуального газового лічильника у порядку захисту прав споживачів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

В. І. Крат