Постанова

Іменем України

26 червня 2020 року

м. Київ

справа № 751/5432/18-ц

провадження № 61-2007св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

треті особи: Державна організація «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2018 року у складі судді Філатової Л. Б. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Губар В. С., Онищенко О. І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), треті особи: Державна організація «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк», про зобов`язання припинити зобов`язання щодо повернення кредиту.

Позов обґрунтовано тим, що 06 червня 2007 року між ним та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є відповідач, був укладений кредитний договір на суму 35200 доларів США, строком до 05 червня 2027 року, зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами.

23 липня 2015 року між ним та банківською установою було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору (щодо зміни умов кредитування) з метою здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором шляхом зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти на національну з можливістю подальшого прощення частини боргу. На час укладення додаткової угоди №1 сума заборгованості за кредитним договором становила 28780,58 доларів США. Згідно з додатковою угодою від 23 липня 2015 року № 1 грошові кошти надавались шляхом зарахування їх на поточний рахунок двома окремими траншами: транш у розмірі 374147,54 грн (транш 1) надавався на умовах сплати з 23 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року включно 12% річних, з 01 січня 2016 року та до дати закінчення дії договору - у розмірі 20% річних; транш в розмірі 387098,80 грн. (транш 2) надавався на умовах сплати з 01 січня 2016 року по дату закінчення дії договору 0.000001% річних.

Згідно з абзацом першим пункту 4.7.8 укладеної додаткової угоди у разі виконання позичальником умов цього договору щодо сплати боргових зобов`язань за траншем 1 кредиту, сплати процентів за траншем 2 та інших платежів, передбачених договором за новим траншем, в строки та в порядку, що визначені умовами договору, але у будь-якому випадку за відсутності фактів прострочень зі сплати будь-яких платежів за новим траншем, банк зобов`язався з періодичністю та в обсягах, визначених ним самостійно, але не пізніше ніж 180 календарних днів після повної сплати боргових зобов`язань за траншем 1 кредиту, припиняти (припинити) зобов`язання клієнта щодо повернення кредиту шляхом часткового чи повного прощення залишку основної заборгованості траншу 2. Таке прощення здійснюється банком на підставі його самостійного рішення та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього договору або окремих договорів прощення боргу. По факту прощення певної частини основної заборгованості за траншем 2 банк повідомляє клієнта письмово в порядку, передбаченому договором, або шляхом вручення відповідного повідомлення клієнту під розпис. Він виконав умови абзацу 1 пункту 4.7.8 укладеної додаткової угоди, звернувся до банківської установи з заявою про прощення залишку боргу, але відповідач відмовив у задоволенні його вимоги з посиланням на те, що банк знаходиться в стадії ліквідації, і така відмова є порушенням зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив зобов`язати ПАТ «Фідобанк» припинити зобов`язання щодо повернення кредиту за кредитним договором від 06 червня 2007 року шляхом прощення залишку основної заборгованості траншу 2 у розмірі 263142,31 грн та повідомити його про здійснене припинення указаного зобов`язання у передбаченому кредитним договором порядку.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із неможливості такого прощення боргу з дня початку процедури ліквідації банку, яка мала місце з 19 липня 2016 року в силу вимог статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки відсутні підстави вважати, що умови додаткової угоди були виконані банком шляхом прощення залишку основної заборгованості траншу 2 до запровадження ліквідаційної процедури банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Цуканова С. Г., подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що 06 червня 2007 року між позивачем та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», був укладений кредитний договір на суму 35 200 доларів США, зі сплатою 12% річних, строком по 05 червня 2027 року.

23 липня 2015 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно з якою з метою здійснення реструктуризації заборгованості позивача за кредитним договором шляхом зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти на національну з можливістю подальшого прощення, позивачу шляхом зарахування на поточний рахунок був наданий новий транш у розмірі 761 246,34 грн: транш 1 в розмірі 374147,54 грн надавався на умовах сплати з 23 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року включно 12% річних, з 01 січня 2016 року та до дати закінчення дії договору - у розмірі 20% річних; транш 2 в розмірі 387098,80 грн надавався на умовах сплати з 01 січня 2016 року по дату закінчення дії договору 0.000001% річних.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.7.8 укладеної додаткової угоди № 1 у разі виконання позичальником умов цього договору щодо сплати боргових зобов`язань за Траншем 1 кредиту, сплати процентів за Траншем 2 та інших платежів, передбачених договором за новим траншем, в строки та в порядку, що визначені умовами Договору, але у будь-якому випадку за відсутності фактів прострочень по сплаті будь-яких платежів за новим траншем більше ніж на 90 календарних днів, банк зобов`язався з періодичністю та в обсягах, визначених ним самостійно, але не пізніше ніж 180 календарних днів після повної сплати боргових зобов`язань за Траншем 1 кредиту, припиняти (припинити) зобов`язання клієнта щодо повернення кредиту шляхом часткового чи повного прощення залишку основної заборгованості Траншу 2. Таке прощення здійснюється банком на підставі його самостійного рішення та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього договору або окремих договорів прощення боргу. По факту прощення певної частини основної заборгованості за Траншем 2 банк повідомляє клієнта письмово в порядку, передбаченому договором, або шляхом вручення відповідного повідомлення клієнту під розпис.

Позивач в період з липня 2015 року по 11 грудня 2017 року проводив оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Станом на 12 грудня 2017 року заборгованість позивача перед ПАТ «Фідобанк» становила 263 142,31 грн, з яких: транш-1 - 0 грн.; транш 2 - 263 142,31 грн; заборгованість зі сплати щомісячних платежів відсутня, пеня відсутня.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», процедуру ліквідації розпочато з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 липня 2018 року №1836 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора», процедуру ліквідації продовжено з 20 липня 2018 року по 19 липня 2020 року включно.

11 грудня 2017 року позивач звернувся до ПАТ «Фідобанк» з заявою про виконання процедури прощення траншу-2 по кредитному договору, але йому було відмовлено з посиланням на те, що банк знаходиться в процесі ліквідації і прощення боргу в цей період протирічить приписам Закону України «Про систему гарантування вклади фізичних осіб».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»встановлено, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що станом на 11 грудня 2017 року позивач мав перед банком заборгованість за кредитним договором та з урахуванням того, що відсутні підстави вважати, що умови додаткової угоди були виконані банком шляхом прощення залишку основної заборгованості траншу 2 до запровадження ліквідаційної процедури банку, дійшов правильного висновку про відсутність порушення прав позивача та невиконання зобов`язань за додатковою угодою від 23 липня 2015 року № 1 з боку відповідача з огляду на неможливість такого прощення боргу з дня початку процедури ліквідації банку, яка мала місце з 19 липня 2016 року в силу вимог статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»), які з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 вересня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська