Справа № 513/61/20
Провадження № 2/513/180/20
Саратський районний суд Одеської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2020 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Златіної О.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, плату за кредит, інші платежі у відповідності з Правилами (Договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» та договором на рахунок банку шляхом сплати до 3-го числа щомісячно ануїтентих платежів у розмірі 3363,00 гривень відповідно графіка, що викладений у додатку № 1 до договору, але у повному обсязі не пізніше 03 травня 2023 року.
За положеннями зазначеного кредитного договору відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки в розмірі 77 % річних у встановлені строки. За користування кредитним коштами за кредитом понад встановлені договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 84% річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Крім того, позичальник сплачує банку комісію у розмірі та порядку, передбаченому договором та за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань по своєчасному погашенню заборгованості відповідач зобов`язався сплачувати пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривнях. Однак, відповідачка порушила умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість.
Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не з`явився. В позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, погодився на заочний розгляд справи (а.с. 3 об.).
Відповідачці ОСОБА_1 , судові виклики надсилались за адресою її місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку. Судовий виклик на 13 травня 2020 року повернувся з відміткою про невручення з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення (а.с. 48). Про розгляд справи на 24 червня 2020 року відповідачка належним чином повідомлена, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 55). Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачка викликалась до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с. 53).
За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Представник позивача надав письмову згоду на заочний розгляд справи.
Враховуючи обставини справи та норми закону, суд дійшов висновку про наявність умов для заочного розгляду даної справи та ухвалив заочне рішення.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України, які регулюють договір позики.
Частина 1 ст.1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Пунктами 3.5, 3.6, 3.7 договору визначено, що позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтентних платежів відповідно до графіка платежів, що викладений додатку № 1 до договору, але в будь якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 03.05.2023 року. Розмір ануїтентного платежу становить 3363 гривень. Розмір останнього ануїтентного платежу може відрізнятися від розміру попередніх платежів. Ануїтентний платіж повинен сплачуватися щомісячно за 3 числа (включно) кожного місяця.
Згідно з п. 3.8 договору процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 77% річних.
Відповідно до п. 3.11 кредитного договору позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов договору та Додатку № 1 до договору , який є його невід`ємною частиною.
Позичальник зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, у строки, обумовлені договором повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди за банківські послуги, встановлені цим договором, а у випадку порушення умов договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, а також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в договорі, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом або договором.
Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Ст. 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 1050 ЦК України боржник, який не повернув своєчасно суму кредиту, зобов`язаний сплатити кредитору неустойку.
Ст. 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
19 листопада 2019 року за вих. №21-1-01/1-104 Банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с. 13-14).
Тому суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 3 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц, який підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited" проти України»).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 гривень представником позивача Продан І.С. не надано взагалі ніяких доказів. Інтереси позивача вона представляла на підставі довіреності від 28 грудня 2019 року, підписаної директором з питань реструктуризації та стягнення боргів АТ «Укрсиббанк» (а.с. 29-30).
Тому в задоволені позову в частині стягнення з відповідачки н користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500 гривень слід відмовити.
Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 2102 гривні, що відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» є мінімальним розміром за подання позову майнового характеру юридичною особою та достатнім у цій справі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в силу ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 509, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629,1048, 1059, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд
В задоволенні решти позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Саратським районним судом за заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду безпосередньо шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після отримання копії рішення, а відповідачем - протягом тридцяти з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 06 липня 2020 року.
Суддя А. І. Бучацька