Провадження № 2/752/2373/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

10 червня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні майном, -

в с т а н о в и в:

у липні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Шевченка Т.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому як власнику перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом її виселення.

Свої вимоги мотивував тим, що 29.03.2019 року ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , про що укладено відповідний договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кононовою К.В. за реєстровим № 107 та зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З часу придбання і час звернення з цією позовною заявою до суду ОСОБА_2 проживає у вказаній вище квартирі та зареєстрована у ній, чим перешкоджає ОСОБА_1 у користуванні квартирою. Так, не дивлячись на сплив уже достатньо значного часу (більше трьох місяців) остання та її матір продовжують проживати у належній йому квартирі та не бажають її покидати.

06.07.2019 року ОСОБА_1 намагався потрапити до свого житла, однак ОСОБА_2 не було у квартирі, двері відчинила жінка, яка відрекомендувалась ОСОБА_3 - матір`ю ОСОБА_2 та повідомила, що дочки зараз немає (вона у відрядженні), а про те, що квартира не належить її доньці, їй нічого невідомо.

На місце події було викликано представників Національної поліції України для фіксації факту протиправного перешкоджання власнику у користуванні належним йому майном. Працівником Голосіївського управління поліції ОСОБА_4 було відібрано пояснення в присутніх на місці події осіб та прийнято заяву, яку одразу ж було зареєстровано у Журналі обліку злочинів за № 43831.

Враховуючи викладене, посилаючись на положення ст. ст. 16, 317, 319, 321, 346, 386, 391 ЦК України, приймаючи до уваги те, що відповідач та члени її сім`ї не мають наміру добровільно покинути належне позивачу майно і їх відмова є протиправною, вимушений звертатись до суду за захистом свого порушеного права власності.

Ухвалою від 22.07.2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання справи на 16.10.2019 року (а.с. 16).

Ухвалою від 16.10.2019 року виправлено описку в ухвалі від 22.07.2019 року (а.с. 25).

16.10.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 20.01.2020 року.

20.01.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи відкладено на 12.03.2020 року (а.с. 35).

Ухвалою від 12.03.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 10.06.2020 року (а.с. 43).

Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останнього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, зазначенням того, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечують.

Відповідач, будучи в установленому законодавством порядку повідомленою про час, дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не подала.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кононовою К.В. за реєстровим № 107, належить на праві власності ОСОБА_1 , про внесено відомості до з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 5-7, 8).

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 квартира була придбана у гр. ОСОБА_5 , котрому квартира належала на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. 11.05.2018 року за реєстровим № 1027.

У вказаній квартирі з 16.01.2001 року зареєстрована і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 (а.с. 15).

06.07.2019 року ОСОБА_1 було подано заяву до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві про те, що він не може потратити до свого житла, а при спробі здійснити останнє двері відчинила жінка, яка відрекомендувалась ОСОБА_3 - матір`ю ОСОБА_2 та повідомила, що дочки зараз немає (вона у відрядженні), а про те, що квартира не належить її доньці, їй нічого невідомо (а.с. 10-11).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідач не є членом сім`ї позивача - теперішнього власника спірної квартири, однак, зареєстрована та проживає в ній.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Окрім того, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника (його родичів, членів сім`ї) такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення в порядку п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, адже чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом колишнього власника та/або членів сім`ї у випадку зміни власника.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи на будинок (квартиру), втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Звернувшись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач в добровільному порядку не виконують його вимоги виселитись з квартири та знятися з реєстраційного обліку, а продовжує проживати в квартирі, яка належить йому, а тому він просить визнати її втратившою право користування житлом та виселити примусово.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позиції ВССУ з розгляду кримінальних і цивільних справ, викладеної в п.п. 33,34 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Ким саме спричинено порушення права та з яких підстав не має значення.

Аналогічного правового висновку 16.11.2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 та Верховний Суд в постанові від 06.06.2018 року у справі № 523/11084/16-ц.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки відповідач не є членом сім`ї чи родичем позивача, а спірна квартира вибула з її володіння та користування внаслідок відчуження на користь позивача за договором купівлі-продажу, відтак і сервітут на право користування цим житловим приміщенням у них припинився, статусу тимчасового мешканця вона не має, положеннями договору купівлі-продажу не обумовлено збереження за відповідачем права користування квартирою безтерміново чи на певний строк. З огляду на викладене, суд вбачає достатньо підстав для визнання відповідача такою, що втратили право користування спірною квартирою і усунення перешкод позивачу у здійсненні ним права власності спірною квартирою, шляхом виселення відповідач зі спірної квартири з огляду на доведеність порушення нею права власності позивача, яке підлягає захисту обраним ним спосіб.

За таких обставин суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 263-265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні майном, - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко