Справа № 461/4568/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2829/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року в складі судді Фролової Л.Д. у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пальоної Н.М. щодо відкриття виконавчих проваджень та про зобов`язання вчинити дії,-

встановила:

21 червня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пальоної Н.М. щодо відкриття виконавчих проваджень та про зобов`язання вчинити дії.

Вимоги обгрунтовував тим, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року та рішення цього ж іноземного суду від 24 березня 2015 року про стягнення сум за попереднім рішенням від 25 листопада 2014 року. Для примусового виконання вказаних рішень суду Галицьким районним судом м. Львова видані виконавчі листи. На підставі заяви ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , державним виконавцем Галицького відділу ДВС м. Львів відкриті виконавчі провадження № 58734553 та № 58735212. ОСОБА_2 зазначає, що при поданні заяви про примусове виконання рішень ОСОБА_3 не був сплачений авансовий платіж відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також оскаржувані постанови не містять будь-якого розрахунку суми відсотків або пені, хоча рішення суду передбачають їх нарахування до моменту виконання рішення. Крім цього, з постанов не вбачається, яким чином з боржника може бути стягнуто відсотки у розмірі п`яти ставок від базової процентної ставки. Також, звернув увагу суду на те, що ОСОБА_3 , яка зверталася із заявами про примусове виконання рішення суду, надала державному виконавцю лише копію довіреності, яка ніким не посвідчена, при цьому відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Просив суд визнати неправомірними та скасувати постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 09 квітня 2019 року про відкриття виконавчих проваджень № 58734553 та № 58735212 щодо примусового виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12; зобов`язати державного виконавця повернути стягувачу два виконавчі листи № 461/10613/15-ц.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними та скасовано постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області:

- від 09 квітня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58734553 щодо примусового виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12;

- від 09 квітня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58735212 щодо примусового виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12.

Зобов`язано державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернути стягувачу ОСОБА_5 два виконавчі листи № 461/10613/15-ц, які видані 19 жовтня 2018 року Галицьким районним судом міста Львова на примусове виконання рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12.

Ухвалу суду оскаржив Галицький відділ ДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, вважає ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Звертає увагу, що пред`явлення виконавчого документа до органу виконавчої служби це реалізація стягувачем права на фактичне стягнення належних йому коштів.

Вважає, що суд прийшов неправильного висновку про те, що під час прийняття державним виконавцем документів на примусове виконання рішення іноземного суду були грубо порушено законодавчі правила представництва.

Зокрема, зазначає, що у Галицький ВДВС надійшла заява ОСОБА_3 , яка діяла згідно доручення в інтересах стягувача ОСОБА_6 про відкриття виконавчого провадження, до заяви додано доручення, яке скріплене з проставленим апостилем на окремому аркуші, а також квитанцію про сплату авансового внеску у розмірі 20600 грн.

Покликається на те, що оригінал доручення з апостилем та копії постанови Верховного Суду були надані ОСОБА_3 , однак районний суд не взяв це до уваги.

Звертає увагу на порядок проставлення апостиля.

Також зазначає, що положення частини 2 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» про сплату авансового внеску визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року.

Крім цього, розрахунок остаточної заборгованості суми відсотків за виконавчим документом може бути визначений під час примусового здійснення виконавчого провадження, а державний виконавець має право під час здійснення виконавчого провадження звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення рішення.

Стверджує, що дії державного виконавця в повній мірі відповідають положенням закону, тому суд протиправно зобов`язав державного виконавця повернути виконавчі документи, боржник ухиляється від виконання зобов`язання по виплаті боргу, тому доводи скарги є безпідставними

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2019 рокута постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги на дії державного виконавця відмовити.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Галицького ВДВС м. Львів, явка якого ухвалою судового засідання від 04 лютого 2020 року визнана обов`язковою, тричі в судове засідання не прибув, 17.03.2020 року подав клопотання про розгляд справи у відсутність державного виконавця, про причину неявки в наступні судові засідання не повідомив.

Крім цього, на вимогу суду представником Галицького ВДВС м. Львів не надано для огляду в судовому засіданні матеріали виконавчих проваджень № 58734553 та № 58735212.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що під час прийняття державним виконавцем документів (заяви із додатками) на примусове виконання рішень іноземного суду та відкритті виконавчого провадження були грубо порушені законодавчі правила представництва, зокрема переклад тексту, що міститься на зворотній стороні довіреності (імовірно нотаріального засвідчення) та апостилю на довіреності українською мовою здійснений не був, а до відділу ДВС було подано лише копію такої довіреності, яка належним чином не засвідчена, представник стягувача ОСОБА_3 , яка є адвокатом відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України, в порушення вимог ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» не надала державному виконавцеві ордеру на представництво.

Крім цього суд зазначив, що сума авансового внеску у розмірі 20600 грн. була оплачена представником стягувача у меншому розмірі.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В свою чергу, відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно із ст. 82 ЗУ «Про міжнародне приватне право», визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (ст. 463 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року задоволено заяву ОСОБА_6 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12, яким зобов`язано ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_5 19600 євро разом з відсотками, починаючи з 01 вересня 2009 року до 10 жовтня 2011 року, з 23000 євро, починаючи з 10 жовтня 2011 року до 20 грудня 2011 року, з 21 000 євро, починаючи з 20 грудня 2011 року до 31 травня 2012 року, та з 19 600 євро, починаючи з 31 травня 2012 року в розмірі 5 пунктів від базової процентної ставки.

Крім цього, визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 24 березня 2015 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12, яким стягнуто із ОСОБА_2 , на підставі попереднього рішення Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року на користь ОСОБА_6 суму 3 621 євро 53 євроценти разом з відсотками в розмірі 5 пунктів від базової процентної ставки з 19 лютого 2015 року, додано 2 214 євро судових витрат.

19 жовтня 2018 року Галицьким районним судом м. Львова видано два виконавчі листа № 61/10613/15-ц для примусового виконання даних рішень іноземного суду.

ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який був чинний на час постановлення ухвали Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року №1404-VIII).

При цьому, у виконавчому листі зазначено про набрання рішенням законної сили 19.09.2018 та строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 19.09.2021.

Таким чином, до спірних правовідносин має застосовуватись Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час звернення зі скаргою) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 2 цієї статті).

По даних виконавчих листах, на підставі заяв ОСОБА_3 від 27 березня 2019 року, яка діяла в інтересах ОСОБА_6 , 09 квітня 2019 року державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів ГТУЮ у Львівській області Пальона Н.М. винесла постанови про відкриття виконавчого провадження № 58735212 та № 58734553 (а.с. 56, 61, 68, 75).

Згідно копій матеріалів виконавчих провадження, які надані державним виконавцем та досліджувалися судом першої інстанції встановлено, що до заяв про примусове виконання рішень іноземних судів представником стягувача ОСОБА_7 надана довіреність від 29 червня 2016 року, яка складена українською мовою у м. Франкфурт-на-Майні (ФРН). На довіреності наявний підпис особи, яка її видала, а на зворотньому боці викладений текст іноземною мовою та проставлений відтиск печатки іноземної держави. Крім того, третя сторінка довіреності містить апостиль (а.с. 58-59, зворот).

До заяв були подані квитанції про оплату авансового внеску у сумі 20600 грн. (а.с. 70).

У межах виконавчих проваджень державним виконавцем вчинялись відповідні виконавчі дії та як встановлено судом, 24.06.2019 виконавчі провадження № 58735212 та № 58734553 об`єднані у зведене виконавче провадження № 59406747 (а.с. 81).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Використовуючи своє право на звернення до суду та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, боржник ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень, яку обґрунтовував порушенням вимог представництва Дібровою Н.І., недостатністю коштів на здійснення авансування витрат на проведення виконавчих дій, а також оскаржувані постанови не містять будь-якого розрахунку суми відсотків або пені, хоча рішення суду передбачають їх нарахування до моменту виконання рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини.

До заяви про примусове виконання рішення, яка подається представником стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

На кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувачем подається окрема заява про примусове виконання рішення.

Авансовий внесок у виконавчому провадженні це кошти, внесені стягувачем на окремий небюджетний рахунок, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій у спосіб та порядок, встановлений Міністерством юстиції України.

В свою чергу, положення частини другої статті 26 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» втратили чинність із 15 травня 2019 року.

При цьому, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» була чинна на момент звернення стягувача із заявою про примусове виконання рішення суду.

Пунктом 8 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Приписи статті 4 вищевказаного закону є імперативними, а відтак державний виконавець не вправі прийняти до виконання виконавчий документ без надання підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що представником стягувача авансовий внесок сплачено у меншому розмірі, ніж передбачено ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження( в редакції станом на 09.04.2019 року), що не заперечувалося представником Галицького ВДВС, відтак державний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Крім цього, сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору (ч. 1, 4 ст. 16 Закону).

У пункті 10 розділу ІІ Інструкції визначено, що повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо); рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи управителем спадкового майна; ордером, до якого обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій; дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги або про надання правової допомоги.

Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. Оригінали документів, зазначених у цьому пункті, або належним чином засвідчені їх копії долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Після пересвідчення наявності у представника належним чином оформленої довіреності оригінал такої довіреності у разі потреби повертається представникові сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статті 3-5 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Закон України «Про приєднання до Конвенції» N 2933-III (2933-14) від 10 січня 2002 року), передбачають, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак, апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Із копії матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на копії довіреності про уповноваження ОСОБА_3 на представлення інтересів, заповнений належним чином апостиль, який засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та автентичність відбитку печатки, якою скріплений документ.

Проте, на вимогу апеляційного суду представником апелянта Галицького ВДВС не надано матеріали виконавчих проваджень № 58735212 та № 58734553 для перевірки наявності у таких оригіналу або належним чином завіреної копії довіреності від 29 червня 2016 року на представництво Дібровою Н.І. інтересів

ОСОБА_8 , відповідно до частини 11 статті 26 ЗУ «Про виконавче провадження» якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі.

Натомість, в оскаржуваних постановах державного виконавця від 09 квітня 2019 року про відкриття виконавчих проваджень № 58734553 та № 58735212 відсутній розрахунок остаточної суми відсотків, при цьому у рішенні Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 25 листопада 2014 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12 та рішенні Земельного суду м. Франкфурта-на-Майні від 24 березня 2015 року у цивільній справі № 2-18 О 351/12, на виконання яких 19 жовтня 2018 року Галицьким районним судом м. Львова видано два виконавчі листа № 61/10613/15-ц, вказано про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, які у повному обсязі з`ясовані і їм дана належна оцінка.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 липня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк