Постанова

Іменем України

16 червня 2020 року

м. Київ

справа № 214/2213/15-ц

провадження № 61-41276св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня

2017 року у складі судді Попова В. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 07 червня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKAPUG.132146.001, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі

347 350,00 грн зі сплатою 15,50 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 06 червня 2018 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 07 червня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РХ029031.132150.001, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі як солідарний боржник.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 неналежно виконує зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 08 серпня 2016 року у нього виникла заборгованість у розмірі 687 352,47 грн, з яких: поточна заборгованість по тілу кредиту - 156 310,39 грн, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 128 309,63 грн, поточна заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 452,48 грн, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 103 380,63 грн, поточна заборгованість зі сплати комісії - 1 042,05 грн, прострочена заборгованість зі сплати комісії - 22 925,10 грн, пеня - 207 833,19 грн, штраф - 65 100,00 грн, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВБР» про визнання кредитного договору недійсним.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що умови кредитного договору від 07 червня 2013 року № IKAPUG.132146.001 є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення його прав, зазначений договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема йому, не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості усіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Посилаючись на введення його банком в оману, що полягало у приховуванні дійсної, об`єктивної та повної інформації щодо надання йому фінансових послуг, просив визнати кредитний договір від 07 червня 2013 року недійсним з підстав, передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішень попередніх інстанцій

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року позов ПАТ «ВБР» задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2013 року

№ IKAPUG.132146.001 у розмірі 687 352,47 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належно не виконує умови кредитного договору, а тому вимоги банку до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, є обгрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, суд урахував, що ОСОБА_1 добровільно, без будь-якого примусу підписав договір на вільно обраних умовах, які він визнавав. Сторонами була узгоджена та підписана довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, яка є додатком № 1 до кредитного договору, графік погашення кредиту, який є додатком № 2 до кредитного договору, що підтверджує надання банком позичальникові в письмовій формі та в повному обсязі інформації, передбаченої частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення штрафу та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено шляхом викладення в його резолютивній частині складових заборгованості. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2013 року № IKAPUG.132146.001 у розмірі

624 253,23 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 286 619,78 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 105 833,11 грн, пеня - 207 833,19 грн, заборгованість зі сплати комісії -

46 892,25 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив неналежне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, що передбачає солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача визначеного банком розміру заборгованості. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВБР» про стягнення з відповідачів штрафу, суд першої інстанції не урахував, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання банком вимог статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позивачем зазначених вимог, оскільки сторони при укладенні кредитного договору досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі,

ПАТ «ВБР» надало позичальнику відомості щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, договір підписаний позичальником та поручителем, в ньому міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено стягувача ПАТ «ВБР» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ СПЛІТ».

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У серпні 2018 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій заявник просив скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ПАТ «ВБР» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що під час укладення кредитного договору

від 07 червня 2013 року № IKAPUG.132146.001, ПАТ «ВБР» не надало ОСОБА_1 інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості усіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту, не повідомило про переваги чи недоліки пропонованих схем кредитування, чим порушило порядок укладення кредитного договору, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, направивши вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому безпідставно здійснив нарахування процентів за користування кредитом та неустойки після 09 лютого 2015 року. Постановою Національного банку України від 21 грудня 2015 року № 914 було відкликано банківську ліцензію ПАТ «ВБР» та розпочато процедуру його ліквідації, а тому з 22 грудня 2015 року банк не мав права нараховувати проценти та пеню за кредитним договором. Суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права здійснив розгляд справи, за відсутності належного повідомлення відповідачів та їх представника про місце, дату та час розгляду справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано з суду першої інстанції.

.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів а порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення штрафу не оскаржується, а тому в касаційному порядку в цій частині не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

07 червня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKAPUG.132146.001, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 347 350,00 грн зі сплатою 15,50 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 06 червня

2018 року.

Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору від 07 червня 2013 року позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,30 проценти від суми кредиту, щомісяця, яка здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту що зазначений у пункті 1.2.

Згідно з пунктом 2.11 кредитного договору від 07 червня 2013 року за здійснення договірного списання коштів у межах сум, що підлягають сплаті згідно з пунктами 2.10, 3.1.5, позичальник сплачує банку винагороду в сумі і у строки, встановлені тарифами банку на момент оплати.

Пунктом 8.9 кредитного договору визначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у додатку № 1 до цього договору. Реальна процентна ставка по кредиту складає 52,51 проценти. Графік погашення кредиту вказаний у додатку № 2 до кредитного договору.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 07 червня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № РХ029031.132150.001, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 07 червня 2013 року № IKAPUG.132146.001 у повному обсязі як солідарний боржник.

11 лютого 2015 року банк на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направив вимогу про дострокове повернення суми кредиту та процентів за користування кредитомвід 09 лютого 2015 року № 2543, відповідно до якої вимагав у строк до 08 березня 2015 року достроково повернути заборгованість за кредитним договором у розмірі 384 372,34 грн.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 08 серпня 2016 року банк нарахував ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2013 року у розмірі 687 352,47 грн, з яких: поточна заборгованість по тілу кредиту - 156 310,39 грн, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 128 309,63 грн, поточна заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 452,48 грн, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 103 380,63 грн, поточна заборгованість зі сплати комісії - 1 042,05 грн, прострочена заборгованість зі сплати комісії -

22 925,10 грн, пеня - 207 833,19 грн, штраф - 65 100,00 грн.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, зараз і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції погодився с висновком суду першої інстанції в частині доведеності невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та наявності у нього заборгованості за кредитним договором станом на 08 серпня 2016 року у розмірі 600 286,08 грн, з яких: поточна заборгованість по тілу кредиту - 158 310,15 грн, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 128 309,63 грн, поточна заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 452,48 грн, прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом -

103 380,63 грн, пеня - 207 833,19 грн.

Такого висновку щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту

06 червня 2018 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, ПАТ «ВБР» направило на адресу позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі до 08 березня 2015 року, а тому саме з цієї дати настав строк повного погашення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, право ПАТ «ВБР» нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування 08 березня 2015 року, а тому починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Ураховуючи, що після 07 березня 2015 року банк безпідставно нарахував проценти за користування кредитом у розмірі 85 126,81 грн та пеню у розмірі 130 177,56 грн, загальний розмір заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором, який підлягає стягненню з відповідачів становить

20 706,30 грн (різниця між загальною сумою заборгованості зі сплати процентів 103 380,63 грн та сумою безпідставно нарахованих процентів

85 126,81 грн), а загальний розмір пені, який підлягає стягненню з відповідачів, становить 77 655,63 грн (різниця між загальною сумою нарахованої пені 207 833,19 грн та сумою безпідставно нарахованої пені 130 177,56 грн).

Крім того, визначаючи загальний розмір заборгованості по сплаті тіла кредиту, суди попередніх інстанцій помилково вказали - 286 619,78 грн (сума поточної заборгованості по тілу кредиту - 158 310,15 грн та простроченої заборгованості по тілу кредиту - 128 309,63 грн), тоді як відповідно до позовних вимог ПАТ «ВБР» та розрахунку заборгованості станом на 08 серпня 2016 року, загальна сума заборгованості по тілу кредиту становить

284 620,02 грн (сума поточної заборгованості по тілу кредиту - 156 310,39 грн та простроченої заборгованості по тілу кредиту - 128 309,63 грн).

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним

За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі

№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, здійснюється банком у своїх інтересах при реалізації ним своїх прав за кредитним договором, а тому такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами, а тому на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися,

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та не надали належної правової оцінки відповідності пунктів 1.6 та 2.11 кредитного договору від 07 червня 2013 року положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи, що пунктами 1.6 та 2.11 кредитного договору від 07 червня

2013 року встановлено обов`язок боржника сплачувати комісію за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, та комісію за надання кредиту, Верховний Суд дійшов до висновку, що зазначені положення є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору. Встановлення таких платежів у порушення вимог зазначених нормативно-правових актів, спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості по сплаті комісії у розмірі 23 967,15 грн, з яких поточна заборгованість -

1 042,05 грн, прострочена заборгованість - 22 925,10 грн є безпідставними.

В іншій частині доводи касаційної скарги щодо недійсності умов кредитного договору є необгрунтованими, оскільки кредитний договір містить повну інформацію про умови кредитування, зокрема строк кредитування, детальний розпис загальної вартості платежів, процентну ставку за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, строки сплати платежів, порядок розрахунків та відповідальність за порушення зобов`язань. Позичальник на момент укладання кредитного договору розумів та погоджувався з умовами договору, що підтверджується подальшим тривалим періодом його виконання.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно вирішили спір, як за позовною заявою ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії та пені, так і за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 04 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії та пені, а також позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «ВБР» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії, пені частково, та відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, з підстав викладених у мотивувальній частині зазначеного судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).

Ураховуючи наведене, а також те, що на час подання позовної заяви ПАТ «ВБР» віднесено до категорії неплатоспроможних, в ньому запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, відповідно сплачений у зв`язку з розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір необхідно покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (382 981,95 грн складає 55,72 процента від заявлених позовних вимог), а тому позивач повинен повернути відповідачам 44,28 процента суми судового збору, сплаченого ними за подання апеляційної та касаційної скарг, що становить 5 134,42 грн ((4 287,36 * 44,28 / 100) +

(7 308,00 * 44,28 / 100), а тому з ПАТ «ВБР» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає стягненню по 2 567,21 грн на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року скасувати, в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії та пені, та позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів, комісії та пені, задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2013 року № IKAPUG.132146.001 у розмірі 382 981,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 284 620,02 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 20 706,30 грн, нарахована пеня - 77 655,63 грн.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання недійсним кредитного договору відмовити, з підстав викладених у мотивувальній частині зазначеного судового рішення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на користь ОСОБА_1 2 567,21 грн на відшкодування судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на користь ОСОБА_2 2 567,21 грн на відшкодування судових витрат.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко