КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3381/18
Провадження № 2/488/155/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.05.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

в складі : судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі Криницької Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилалася на те, що вони перебували у шлюбі з 24 серпня 1991 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07.08.1997 року вони придбали на ім`я відповідача житловий будинок загальною площею 13,6 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржою «Нерухомість південь» за №860. Земельна ділянка, розміром 0,1 га, на якій розташовано зазначений будинок, належить відповідачу на підставі державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською місцевою радою 20.01.1998 року. Просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позов зазначив, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.10.1996 року шлюб між ними було розірвано. Вже після розірвання шлюбу 07.08.1997 року він придбав спірний будинок за особисті кошти, тому будинок э його особистою власністю. Спірна земельна ділянка також не підлягає розподілу, бо вона була придбана не під час шлюбу, а крім того вона не є майном, яке придбано за сумісні кошти подружжя, оскільки він її приватизував. Також посилався на те, що позивачкою пропущена позовна давність, оскільки реєстрація розірвання шлюбу здійснена відділом РАЦС у 2007 році. Зазначив також, що будинок він продав іншій особі ОСОБА_4 , яка там проживає, але договір купівлі-продажу в нотаріальному поряду не оформлено.

Позивачка в судовому засіданні підтримала доводи позову.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

24 серпня 1991 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.10.1996 року шлюб між ними було розірвано. Сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтво про розірвання шлюбу видано ОСОБА_1 11.04.2007 ІНФОРМАЦІЯ_2 . В той же день зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.08.1997 року, оформленого товарною біржою «Нерухомість південь» за №860, ОСОБА_2 придбав будинок по АДРЕСА_1 жилою площею 13,6 кв.м. Право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_2 . Миколаївським обласним бюро технічної інвентаризації 18.08.1997 року. Відповідно до права власності на нерухоме майно від 10.10.2012 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 38,4 кв.м., житловою 14,2 кв.м. з господарськими будівлям, огорожами та спорудами на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.09.2012 року, винесеного взамін договору купівлі-продажу.

Спірна земельна ділянка, розміром 0,1 га, на якій розташовано зазначений будинок, належить відповідачу на підставі державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською місцевою радою 20.01.1998 року.

Згідно з п. 2 ч. 2 Прикінцевих положень СК України був визнаний таким, що втратив чинність із вступом у дію СК України, Кодекс про шлюб та сім`ю 1969 р. В деяких випадках новий закон може поширюватися на відносини, які виникли до набрання ним чинності і продовжують існувати після цього. Так, ст. 58 Конституції України зазначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Проте такі положення більшою мірою стосуються кримінального або адміністративного законодавчого акта.

Роз`ясненнями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Тобто з урахуванням положення ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, у випадку коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вже було зазначено за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

У випадку набуття подружжям права власності на майно до 2004 р., а поділ спільного майна здійснює після 2004 р. очевидно, що подружнє правовідношення виникло під час дії КпШС. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності СК України. Одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга новим (СК України).

У зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом.

За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України.

Відповідно до статті 44 КпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Таким чином, якщо шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р. та не зареєстровано в органах РАЦС, тобто до дня набрання чинності СК України, такий шлюб не вважається розірваним.

Зі справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.08.1991 року до 11.04.2007 року (дата реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), (чинного на час придбання спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як зазначалося вище спірний будинок та земельна ділянка були придбані під час шлюбу. Доводи відповідача щодо того, що для придбання спірного будинку були використані його особисті кошти, належними та допустимими доказами не доведені. З копії паспорту позивачки вбачається, що вона з 23.04.1998 року зареєстрована у спірному будинку. Така ж дата реєстрації у спірному будинку зазначена в паспорті відповідача. Тобто будинок придбавався сторонами для забезпечення сім`ї житловою площею, де сім`я проживала.

Отже спірно майно - житловий будинок відповідно до статті 22 КпШС є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу.

Стосовно статусу земельної ділянки слід зазначити таке.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Крім того в абз. 3 п.21 Постанови викладено позицію, за якою "якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої".

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. (постанова ВС від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16-ц).

Аналіз наведених положень закону та судової практики свідчить про те, що і спірна земельна ділянка, розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення якої є обслуговування індивідуального житлового будинку, також підлягає поділу між сторонами, частки сторін у спірному майні є рівними по Ѕ частки кожному.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

З урахуванням викладеного, з посиланням відповідача в заяві про застосування позовної давності на ту обставину як на підставу відмови в задоволенні позову, що з часу реєстрації відділом РАЦС до звернення позивачки до суду з позовом пройшло 11 років, погодитись не можна.

В позові позивачка посилається на те, що про порушення своїх прав наміри відповідача звернутись до суду з позовом про виселення з будинку її та їхньої дочки, відчужити спірний будинок вона дізналась напередодні звернення до суду.

Інших доказів з цього приводу сторонами не надано. Відповідно до вимог статей 12,13, 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторони.

За такого заявлені позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати, понесені позивачкою, які складаються зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача.

Підстав для стягнення інших судових витрат, яка позивачка зазначила в попередньому розрахунку суми судових витрат, а саме: оплата послуг адвоката з надання юридичної допомоги за складання та подання до суду позовної заяви в сумі 1000,00 грн., вартість оцінки спірного майна в сумі 1000,00 грн., не має, оскільки не надано доказів, підтверджуючих факт несення вказаних витрат.

Керуючись ст. ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку загальною житловою площею 14,2 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 Ѕ частку вказаного будинку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки, загальним розміром 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 Ѕ частку вказаної земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 .

Суддя Г.М. Лазарева