Справа № 362/2847/19
Провадження № 2/362/488/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Марчука О.Л.,

при секретарі - Лущик Т.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді земельної ділянки по АДРЕСА_1 та автомобіля.

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки та стягнути з відповідача грошову компенсацію за належну їй частку в автомобілі марки «Dacia Lodgy», що був відчужений відповідачем на користь іншої особи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на ту обставину, що вказане спірне майно у вигляді земельної ділянки і автомобіля було придбано за грошові кошти, що були отримані відповідачем в борг.

За клопотанням представника позивача у справі було призначено судово-технічну експертизу документів, яка не була проведена через ненадання експерту додаткових матеріалів.

В подальшому, під час розгляду справи по суті в судовому засіданні 13 липня 2020 року не було заявлено клопотань про призначення у справі експертиз.

Вислухавши вступне слово відповідача і представників сторін та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків.

20 вересня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у Гудзівській сільській раді Звенигородського району Черкаської області, актовий запис за № 2, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 20 вересня 2003 року (а.с. 17).

За договором купівлі-продажу від 10.04.2012 року відповідачем набуто у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 (т.с. 1, а.с. 12).

Також, 08.12.2016 року на ім`я відповідача було зареєстровано автомобіль марки «Dacia Lodgy», що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України № 31/366аз від 03.05.2019 року (т.с. 1, а.с. 15 - 16).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, розірвано укладений між сторонами шлюб (т.с. 1, а.с. 19).

Отже, майно у вигляді земельної ділянки по АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Dacia Lodgy», придбано відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачем, тобто набуте сторонами період їх шлюбу.

Відповідно до норм статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, пункт 3 частини першої статті 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, під час розгляду справи в судовому засіданні із наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень письмових доказів, а саме: договору позики від 14 лютого 2012 року укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , розписки ОСОБА_2 від 14 лютого 2012 року, договору позики від 10 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 та розписки ОСОБА_2 від 10 жовтня 2016 року, - вбачається, що відповідач отримав у борг 11 000 і 10 000 доларів США для придбання земельної ділянки по АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Dacia Lodgy» (т.с 1, а.с. 112, 113, 117, 118).

Тобто, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Dacia Lodgy», набуто відповідачем за кошти, які належали йому особисто, а тому, воно є особистою приватною власністю чоловіка.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що дане майно, яке набуто відповідачем у шлюбі за кошти, які належали йому особисто, - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, суд обов`язково враховує правову позицію Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року по справі № 6-801цс16, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім того, що представником позивача не було повторно заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизу документів щодо встановлення обставин складання відповідачем договору позики від 14 лютого 2012 року укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , розписки ОСОБА_2 від 14 лютого 2012 року, договору позики від 10 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 та розписки ОСОБА_2 від 10 жовтня 2016 року, - суд вважає не доцільним дослідження вказаних обставин у даному судовому засіданні, оскільки питання дійсності вказаних правочинів не є предметом розгляду цієї цивільної справи.

Зокрема, щодо доводів позивача про фіктивність зазначених договорів позики та боргових розписок відповідача, суд насамперед виходить із передбаченої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину.

Так, договір позики від 14 лютого 2012 року укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , розписка ОСОБА_2 від 14 лютого 2012 року, договір позики від 10 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 та розписка ОСОБА_2 від 10 жовтня 2016 року, - як правочини є правомірними, оскільки станом на дату постановлення цього рішення недійсність вказаних договорів та боргових розписок прямо не встановлена законом і зазначені правочини відповідача не визнані судом недійсними.

У зв`язку з цим, суд не приймає до уваги та відхиляє доводи представника позивача про те, що дані договори позики і боргові розписки були написані відповідачем після подачі даного позову до суду.

В даному судовому розгляді не з`ясовуються обставини здійснення відповідачем правочинів у вигляді договору позики від 14 лютого 2012 року укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , розписки ОСОБА_2 від 14 лютого 2012 року, договору позики від 10 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 та розписки ОСОБА_2 від 10 жовтня 2016 року, оскільки предметом даного спору не є визнання таких правочинів недійсними, а лише вирішується питання про поділ майна подружжя.

Отже, у суду відсутні правові підстави для визнання вказаної земельної ділянки і автомобіля спільною сумісною власністю сторін, як подружжя та їх включення в поділ майна.

Таким чином, з урахуванням обставини набуття відповідачем спірного майна у шлюбі за кошти, які належали йому особисто, суд приходить до висновку, про безпідставність вимог позивача.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 60, 57 СК України, ст. ст. 1 - 13, 19, 23, 30, 34, 76 - 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення - 13 липня 2020 року.