ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7615/14-ц Номер провадження 22-ц/814/1631/20Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П. при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року ( ухвалене суддею Турченко Т.В.) у справі за позовом Кредитної спілки «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Турбота Полтава» про визнання кредитного договору №154С від 02.11.2011 року недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року кредитна спілка «Турбота-Полтава» (далі - КС «Турбота-Полтава») звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 листопада 2011 року між сторонами укладено кредитний договір №154 С від 02 листопада 2011 року, відповідно до умов якого КС «Турбота-Полтава» надала ОСОБА_1 кредит у розмірі 9612,67 грн строком на 12 місяців та терміном повернення 02 листопада 2012 року. Відповідач умови кредитного договору не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 89 494,76 грн за кредитним договором. КС «Турбота-Полтава», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 154 С від 02 листопада 2011 року, що складається з: 9 612,67 грн - несплачений кредит; 23 329,26 грн - заборгованість за відсотками; 46 658,52 грн подвійні відсотки згідно пункту 5.3 кредитного договору; 1 419,78 грн - три відсотки річних; 8 474,53 грн інфляційні втрати.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до КС «Турбота-Полтава» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що КС «Турбота-Полтава» не є фінансовою установою, у спілки відсутній відповідний дозвіл (ліцензія) на здійснення фінансових послуг. Крім того, ОСОБА_1 на момент підписання кредитного договору не була членом КС «Турбота-Полтава», що має наслідком недійсності правочину. В зв`язку з чим, прохала суд: визнати недійсним кредитний договір №154 С від 02 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та КС «Турбота-Полтава»; зобов`язати сторони повернути все, що ними отримано за недійсним кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року позов Кредитної спілки «Турбота-Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Турбота-Полтава» 9612 грн. 67 коп. залишок несплаченого кредиту, 23329,26 грн - заборгованість по процентам, 46658,52грн подвійні відсотки згідно п.5.3 даного договору, 1419,78грн - 3% річних, 8474,53грн інфляційні втрати.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Турбота-Полтава» про визнання кредитного договору №154 С від 02.11.2011 року недійсним відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову КС «Турбота» відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник КС «Турбота» - Діткевич Н.І. прохав апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Оскаржуване судове рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2017 року у частині задоволених первісних позовних вимог Кредитної спілки «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 23 329,26 грн, подвійними відсотками згідно пункту 5.3 кредитного договору в розмірі 46 658,52 грн, 3% річних в розмірі 1 419,78 грн, інфляційних втрат в розмірі 8 474,53 грн. скасовано. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2017 року - залишено без змін.

Таким чином, рішення суду першої інстанції перевіряється лише в частині первісних позовних вимог Кредитної спілки «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, подвійними відсотками, 3% річних в розмірі інфляційними втратами.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 02 листопада 2011 року між КС «Турбота-Полтава» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №154 С, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 9 612,67 грн.

У кредитному договорі №154 С від 02 листопада 2011 року сторони домовилися про те, що: кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти у кредит позичальникові у сумі 9 612,67 грн та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 0.15068 відсотків від несплаченої суми кредиту за кожен день його використання (пункт 1.1); строк дії договору становить 12 місяців, тобто з 02 листопада 2011 року по 02 листопада 2012 року (пункт 2.1); обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з наступного дня після надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (пункт 5.1); прострочення сплати кредиту та процентів згідно пункту 4.2. не зупиняє нарахування процентів, крім випадків окремого рішення про це кредитодавця. При порушенні строків сплати кредиту та процентів позичальник сплачує проценти в подвійному розмірі простроченого платежу за кожний день прострочки (пункт 5.3); договір набуває чинності з дня його укладення та діє до повного виконання позичальником зобов`язань за договором (пункт 9.3); до правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 6 років (пункт 11.3).

Судом встановлено, що 03 січня 2014 року та 31 липня 2014 року на адресу відповідача позивачем було направлено попередження про погашення заборгованості, однак, борг сплачений не був.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 03.10.2016 року, згідно розрахунку позивача, утворилась заборгованість, що складається з 9 612,67 грн - залишок несплаченого кредиту, 23 329,26 грн - заборгованість по відсоткам, 46 658,52 грн - подвійні відсотки згідно пункту 5.3 кредитного договору №154 С від 02 листопада 2011 року, 1419,78 грн - 3% річних, 8 474,53 грн - інфляційні втрати, а всього 89 494,76 грн.

Задовольняючи позовні вимоги КС «Турбота-Полтава», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 89494,76 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача. При цьому судом зазначено, що позивачем подано позов в межах, узгодженої між сторонами, шестирічної позовної давності.

Проте, повністю з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16 та зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, якщо інше не передбачено договором, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тому, після закінчення строку кредитування, якщо інше не передбачено договором, банк має право на стягнення з відповідача тільки коштів за невиконання ним грошового зобов`язання, що передбачено частиною другою статті 625 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання за кредитним договором №154 С від 02.11.2011 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача несплачений кредит в розмірі 9 612,67 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з розміром стягнутих з відповідача процентів, які були нараховані позивачем, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що за період з 02.11.2011 по 03.10.2016, тобто вже після закінчення строку кредитування, відповідачу нараховано 23329, 26 грн. Отже, нарахування вказаної суми процентів не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Матеріалами справи встановлено, що строк дії договору укладеного між сторонами становить 12 місяців, тобто з 02 листопада 2011 року по 02 листопада 2012 року (пункт 2.1 Договору). Тобто відсотки, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складають 5285,20 грн (9612,67 (тіло кредиту) х 0.15068% (відсоткова ставка за день) х 36 5 днів = 5285,20).

Пунктом 5.3 Договору визначено, що прострочення сплати кредиту та процентів згідно пункту 4.2. не зупиняє нарахування процентів, крім випадків окремого рішення про це кредитодавця. При порушенні строків сплати кредиту та процентів позичальник сплачує проценти в подвійному розмірі простроченого платежу за кожний день прострочки.

Відповідно до частини третьої статті 213 цього Кодексу при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

За визначенням статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов`язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Виконання зобов`язання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання. За допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання. Неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, умови наявного між сторонами кредитного договору передбачають нарахування та сплату, тобто розмір процентної ставки за користування тілом кредиту у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та подвійних процентів, які нараховувалися на загальну суму заборгованості за кредитом, яка виникла у зв`язку порушення строків погашення кредиту та процентів. Тобто, у даних спірних правовідносинах подвійні проценти на загальну заборгованість за кредитом, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, є за своєю юридичною природою пенею.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1964цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Виходячи з наведеного вище та наданих сторонами доказів, враховуючи що стороки у пункті 5.3. договору погодили нарахування пені після закінчення строку кредитування, в цілому вимоги позивача в цій частині є правомірними. Проте, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача судом першої інстанції визначено неправильно виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що право на нарахування пені розпочалося у позивача з 03.11.2012 року та використано останнім станом на 03.10.2016 року. Тобто розмір пені за вказаний період складає: 14897.87 (загальна заборгованість за кредитом кредиту) х 0.300316% (відсоткова ставка за день) х 1430 днів = 63978,20).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те що, сума нарахованої банком неустойки (пені) перевищує розмір збитків, колегія суддів приходить до висновку, про зменшення суми неустойки до 7449 грн., що відповідає половині суми заборгованості за кредитом.

Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що закінчення строку кретидуваня чи наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.

Зважаючи на те, що сторонами у договорі встановлено збільшений строк позовної давності (6 років), вимоги позивача в цій частині в цілому є обгрунтованими, та п заявлені суми не підлягають зменшенню виходячи з недотримання строків позовної давності.

Перевіркою правильності нарахування інфляційних втрат встановлено, що їх розмір та порядок розрахунку відповідає вимогам закону. В той же часрозмір 3% річних проведено з допущенням помилок (неправильно визначено кількість днів прострочення зобов`язання), а тому він підлягає перерахунку: 9512,67 х 3/365/100х1430=1129,70 грн

З огляду на викладене, позовні вимоги КС «Полтава і полтавці» підлягають частковому задоволенню на суму 22338,43 грн., яка складається з: 5285,20 грн - заборгованість по відсоткам, 7449 грн - пені, 1129,70 грн - 3% річних, 8 474,53 грн - інфляційні втрати.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року у частині задоволених первісних позовних вимог КС «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, подвійними відсотками згідно пункту 5.3 кредитного, 3% річних та, інфляційних втрат, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог КС «Турбота Полтава».

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

При подачі позову Банком було сплачено 1918,19 грн судового збору (540,19+1378). Оскільки даною постановою позов задоволено частково, то вимоги банку задоволено на 38%. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 729,00 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2016 року у частині задоволених первісних позовних вимог КС «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками, подвійними відсотками згідно пункту 5.3 кредитного, 3% річних та, інфляційних втрат скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги КС «Турбота Полтава» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнутиз ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Турбота-Полтава» 22338,43 (двадцять дві тисячі триста тридцять вісім 43 копійки) грн., яка складається з: 5285,20 грн - заборгованість по відсоткам, 7449 грн - пені, 1129,70 грн - 3% річних, 8 474,53 грн - інфляційні втрати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Турбота-Полтава» 729,00 грн судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 липня 2020 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.О. Панченко_______________ В.П. Пікуль