Справа № 369/7583/20
Провадження №2/369/3684/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.,

розглянувши матеріали заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна про визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна про визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Одночасно з позовом, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову.

В своїй заяві представник позивача просила суд: застосувати захід забезпечення позову, а саме: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовували, тим що відповідач ОСОБА_3 приховавши Основний договір купівлі-продажу квартири під удаваною угодою Попереднім договором, чітко продемонструвала намір та мету приховати майно від набуття ним статусу спільної сумісної власності та можливого поділу, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбавалася відповідачем ОСОБА_3 в шлюбі з позивачем ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, для спільного проживання подружжя та за кошти сімейного бюджету.

У зв`язку з вищевикладеним відповідач ОСОБА_4 виконуючи свій обов`язок як продавець за договором купівлі-продажу по передачі нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 здійснила передачу квартири не на підставі акту приймання-передачі придбаного майна, а шляхом оформлення нотаріальної довіреності, в день коли був укладений удаваний попередній договір купівлі- продажу квартири 26.05.2015 р., згідно якої продавець ОСОБА_5 офіційно передала покупцю ОСОБА_3 як покупцю вільний доступ до відчуженої квартири, а також фактично передала усі свої повноваження як власника вказаного нерухомого майна, хоча юридично спірна квартира залишилася зареєстрованою за продавцем.

Сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Представник позивача ОСОБА_2 , як аргумент в обґрунтування накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , зазначає той факт, що в приватній розмові ОСОБА_3 було заявлено ОСОБА_1 , про те, що заради унеможливлення поділу спільної сумісної власності подружжя, нею планується ініціювання оформлення дійсним власником спірної квартири договору дарування даної квартири на третю особу або договору купівлі-продажу.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що на час розгляду справи необхідно вжити заходів забезпечення позову, а саме накласти арешт на спірне нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Не вчинивши цих дій, право ОСОБА_1 на свою частку у спірного майні буде порушеним.

Відтак мета застосування заходів забезпечення позову полягає в тому, щоб забезпечити позивачу ефективний захист прав судом, так як у зв`язку з розглядом справи відповідач ОСОБА_3 не допустила щоб спірне майно було відчужено (подароване), зокрема на користь свого родича, як зазвичай це відбувається у подібних ситуаціях.

В разі, якщо ОСОБА_3 під час розгляду справи відчужить спірне майно, то позивач опиниться у невигідному становищі порівняно з відповідачем. Як наслідок позивачу прийдеться вживати заходів для повернення сторін у попередній стан, шляхом оскарження фіктивних цивільно-правових угод, витребування та повернення спірного нерухомого майна попередньому власнику. На це знадобиться затрата значних зусиль, коштів та часу, що призведе до неможливості виконання рішення суду в даній справі (в разі задоволення позову).

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Статтею 41 Конституції України встановлено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду не підкріплено належними доказами по справі, зокрема не зазначено, які саме права позивача не можливо буде поновити в разі ухвалення можливого рішення про задоволення позову.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ним заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову та їх співмірності із заявленими позовними вимогами.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 353 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову представника позивача ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидка Ірина Миколаївна про визнання договору удаваним, визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а також через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: Т.В. Дубас