РІШЕННЯ

Іменем України

30.06.2020 м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Шимчика Р.В.,

за участю секретаря судових засідань Коломієць С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Євича С.П.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог, - органу опіки та піклування

Жашківської районної державної адміністрації - Сулими Р.А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Жашків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

В обгрунтування свого позову позивач вказав, що відповідач є рідною матір`ю їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Весь час проживання відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, постійно залишає його, а сама відлучається невідомо куди, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не має постійного матеріального доходу.

Дитина була відібрана у відповідача працівниками поліції та соціальними працівниками, оскільки проживання дитини у відповідача створювало пряму загрозу життю та здоров`ю сина.

У даний час син проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні, так як ОСОБА_1 має змогу забезпечити необхідні умови для виховання та проживання дитини, він має постійний дохід, власне житло. З позивачем спільно проживають його батьки, які спільно з позивачем здійснюють догляд за дитиною.

Позивач вважає, що перебування сина у відповідача негативно впливає на нього і вона не може забезпечити йому належного виховання та проживання.

За вказаних обставин виникла необхідність у судовому захисті прав та законних інтересів малолітньої дитини, тому позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити місце постійного проживання сина з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

27 січня 2020 року на підставі ухвали Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Євич С.П. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відносно її сина не визнала, оскільки вона хоче піклуватися про дитину та забезпечувати її. Проти визначення місця постійного проживання сина з батьком ОСОБА_1 не заперечувала.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - служби у справах дітей Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області, - ОСОБА_4 позовні вимоги вважає обгрунтованими.

Суд, заслухавши учасників справи та безпосередньо дослідивши надані докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч.1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 12.02.2019р. Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

З акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 вбачається, що він проживає разом зі своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та його батьки мають достатній фізичний та розумовий стан для догляду за дитиною. Будинок облаштований всім необхідним для проживання сім`ї з дитиною.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 11.09.2019р. вбачається, що на момент обстеження ОСОБА_2 знаходилася у стані алкогольного сп`яніння та поводила себе неадекватно. Перебувала на горищі і постійно погрожувала покінчити своє життя самогубством.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 29.11.2019р. вбачається, що на момент обстеження ОСОБА_2 разом з дітьми була відсутня вдома. Зі слів співмешканця ОСОБА_1 . ОСОБА_2 знаходилася другу добу в ОСОБА_7 сусідки, з якою разом вживали алкогольні напої. У помешкання більше не поверталася, погрожуючи, що вона покінчить своє життя та життя дітей самогубством.

Згідно висновку органу опіки та піклування Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області від 11.03.2020р. №161/01-24, з метою соціального захисту дитини орган опіки та піклування Жашківської РДА вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, що передбачено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У позовній заяві позивач стверджує, що неповнолітня дитина проживає з позивачем. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, постійно залишає його, а сама відлучається невідомо куди, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не має постійного матеріального доходу. Однак з пояснення відповідача вбачається протилежне, а саме те, що відповідач має бажання дбати про духовний, фізичний та матеріальний розвиток сина, працює.

З вказаних обставин слід розуміти, що ухилення від виконання батьківських обов`язків та їх невиконання не є тотожними поняттями.

У ст.164 СК України наведені лише підстави і ознаки ухилення від виконання батьківських обов`язків. Утім, чіткого визначення самого поняття «ухилення» не визначено.

У сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так:

1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини», з об`єктивної сторони слід розуміти такі дії чи бездіяльність особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Отже, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків не знаходить свого відображення, оскільки в даному випадку мають місце особисті непорозуміння позивача з відповідачем щодо їхнього спільного проживання.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц).

Положенням ч.1 ст.170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Отже, відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п.16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи, можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

При ухваленні рішення, суд враховує положення ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, де зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положенням ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.ч.2,3 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч.ч.1, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ч.6 ст.19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи перш за все інтереси дитини, суд не погоджується з висновком органу опіки і піклування, і вважає, що в діях ОСОБА_2 відсутнє свідоме ухилення від виконання нею батьківських обов`язків.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості».

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки мати дитини виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов`язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, у зв`язку з чим у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав слід відмовити.

Що стосується визначення місця проживання малолітньої дитини суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед слід виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи наявність у батька свого житла, постійного доходу, особливу прихильність батька до сина та фактичне місце проживання сина з батьком, суд прийшов до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини за постійним місцем проживання батька.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.3, 9 ч. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Декларацією ООН прав дитини (1959р.), п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, правовим висновком Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17, ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.29 ЦК України, ст.ст.19, 150, 161, 164 СК України, ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 76, 80, 81, 89, 263, 247, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляює самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Жашківської районної державної адміністрації Черкаської області, - задовольнити частково.

Визначити місце постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, при цьому відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду через Жашківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення буде складене 09 липня 2020 року.

Головуючий суддя: Роман Васильович Шимчик