Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 131/192/19

провадження № 61-22639св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Іллінецька міська рада Вінницької області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року у складі судді Олексієнка О. Ю. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Іллінецької міської ради Вінницької області, третя особа - ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Фастів Київської області померла її мама ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно позивачу.

Позивачем пропущено строк для прийняття спадщини, оскільки про наявність зазначеного заповіту вона не знала, довідалася лише на початку 2011 року, коли випадково знайшла його у документах спадкодавця.

У 2011 році ОСОБА_1 звернулась до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до Павлівської сільської ради про визнання права власності на майно.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2011 року (справа № 2-822/11) визнано за нею, право власності на майно спадкодавця за законом. Апеляційний суд Вінницької області постановою від 08 серпня 2018 року скасував рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2011 року тому, що звернення позивача до суду про визнання права власності спадкового майна за законом було помилковим, оскільки в позивача є право отримати спадщину за заповітом від 12 липня 2001 року. Заповіт у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Оскільки, право власності на майно ОСОБА_1 скасовано, та у зв`язку з тим, що вона пропустила шестимісячний строк звернення для прийняття спадкового майна, позивач просила визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, щоб успадкувати майно за заповітом.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1 пропущено строк для прийняття спадщини, оскільки до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері за законом у порядку, передбаченому статтями 1269, 1270 ЦК України вона не зверталася. Дізнавшись про заповіт у 2011 році не вчинила дій для прийняття спадщини за заповітом і лише в лютому 2019 року звернулася із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки необізнаність про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Зазначає, що не зверталася до нотаріальної контори, оскільки право власності на спадкове майно було визнане за нею рішенням суду першої інстанції, яке у подальшому було скасоване судом апеляційної інстанції у 2018 році. Вказує, що ніхто із спадкоємців, у тому числі і ОСОБА_2 , не звертався із заявою про прийняття спадщини, тому визначення додаткового строку для прийняття спадщини прав інших осіб не порушить.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У січні 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, оскільки позивач не надала доказів того, що строк для прийняття спадщини пропущений нею з поважних підстав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, щоІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Фастів Київської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до заповіту від 12 липня 2001 року, посвідченого секретарем виконкому Павлівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі за № 118, ОСОБА_3 все своє майно де б воно не було з чого б воно не складалося і взагалі все, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, в тому числі жилий будинок, що знаходить в с. Слобідка Іллінецького району Вінницької області вул. Некрасова, майнові та земельні сертифікати в КСП «Чапаєва» в с. Якубівка заповіла своїй дочці ОСОБА_1 .

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 червня 2011 року у справі № 2-о-42/11, яке набуло законної сили 29 червня 2011 року, встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Фастів Київської області у віці 81 рік є матір`ю ОСОБА_1 .

Цим рішенням установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення з метою оформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_3 . Заяву ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що мати все своє майно заповіла їй, склавши заповіт ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте свої спадкові права в нотаріальній конторі заявник оформити не може, оскільки ім`я матері в свідоцтві про її народження вказане « ОСОБА_3 », а в свідоцтві про смерть матері і правовстановлюючих документах - « ОСОБА_3 ».

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2011 року у справі № 2-822/11 за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за законом на майно, належне ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 08 серпня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в розгляді справи ОСОБА_2 , скасовано рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 жовтня 2011 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що інші зібрані у справі докази спростовують обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, суд першої інстанції не встановив кола усіх спадкоємців та не залучив їх до участі у справі, вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , яка не була залучена до участі у справі.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області від 04 лютого 2019 року № 41 померла ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини проживала одна.

Установлено, що ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері за законом у порядку, передбаченому статтями 1269, 1270 ЦК України не зверталася.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто та є вільним волевиявленням особи щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Проте за положеннями частин другої, третьої статті 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 694/1179/17.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Сама по собі необізнаність про наявність заповіту не може бути поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але у будь-якому разі причини, за яких особа не була обізнана про наявність заповіту на її користь, підлягають встановленню з огляду на конкретні обставини справи та не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 759/4122/16-ц.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме.

Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Згідно із пунктом 188 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі - Інструкція) від03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту (пункт 209 Інструкції).

Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України (в реакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1258 та 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Установлено, що ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 та спадкоємцем першої черги за законом.

Позивач не навела обставини, за яких вона не знала про факт настання смерті матері і відкриття у зв`язку з цим спадщини.

Установлено, що ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері за законом у порядку, передбаченому статтями 1269, 1270 ЦК України не зверталася.

Позивачем не надано доказів, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа щодо майна спадкодавця за заявами спадкоємців.

За відсутності повідомлення про відкриття спадщини, у нотаріуса не було підстав для вчинення дій, передбачених статтею 63 Закону України «Про нотаріат» та пунктами 188, 209 Інструкції (в реакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки необізнаність про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Зазначає, що не зверталася до нотаріальної контори, оскільки право власності на спадкове майно було визнане за нею рішенням суду першої інстанції, яке у подальшому було скасоване судом апеляційної інстанції у 2018 році. Вказує, що ніхто із спадкоємців, у тому числі і ОСОБА_2 , не звертався із заявою про прийняття спадщини, тому визначення додаткового строку для прийняття спадщини прав інших осіб не порушить.

Слід зазначити, що незважаючи на необізнаність про існування заповіту, ОСОБА_1 протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини не вчинила жодних дій для прийняття спадщини за законом як спадкоємець першої черги.

При цьому об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для вчинення нею таких дій, які би існували в період з 15 липня 2009 року по 15 січня 2010 року не вказала.

Матеріалами справи підтверджено, що всі наступні дії ОСОБА_1 щодо оформлення своїх спадкових прав були вчиненні вже у 2011 році.

Дізнавшись про існування заповіту у 2011 році, позивач також не вчинила дій для прийняття спадщини за заповітом і лише в лютому 2019 року звернулася із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову з підстав недоведення позивачем наявності об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов