Провадження № 2/522/4751/20
У Х В А Л А

30 червня 2020 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Чернявська Л.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 торівни про стягнення грошових коштів колегіально,

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

01 вересня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики - залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення зазначених недоліків позовної заяви у п`ять днів з дня отримання копії ухвали шляхом сплати судового збору.

15 вересня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі.

13 березня 2017 року від представника позивача за довіреністю Ставніченко М.В. до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог та додаткові пояснення.

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про визнання договорів позики недійсними.

06 липня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними задоволено та визнано договори позики, укладені між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 16 вересня 2010 року; 28 жовтня 2013 року; 16 січня 2015 року недійсними.

09 жовтня 2018 року постановою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 . В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними задоволено, визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 16 вересня 2010 року в розмірі 30 230 доларів США, що еквівалентно 749999 гривень; від 28 жовтня 2013 року в розмірі 320000 доларів США, що еквівалентно 7929600 гривень; від 16 січня 2015 року в розмірі 5050 000 гривень. В решті рішення залишено без зміни. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 640 гривень.

28 квітня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 торівни про стягнення грошових коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн. та касаційної скарги у розмірі 1 408,00 грн.

25 травня 2020 року вказана справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси.

27 травня 2020 року ухвалою суду справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в загальному порядку.

26 червня 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій остання, враховуючи те, що справа вже розглядалась судом першої інстанції у складі одного судді, з метою захисту своїх прав та законних інтересів на підставі ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч. 10 ст. 34 Цивільного процесуального кодексу України просила розглядати справу колегіально.

Дослідивши матеріали справи, вважаю що заява задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Цивільного процесуального кодексу України, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 34 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених цим Кодексом, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються колегією у складі одного судді і двох присяжних, які при здійсненні правосуддя користуються всіма правами судді. Перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснюється колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.

Разом з тим, відповідно до ч. 10 ст. 34 Цивільного процесуального кодексу України, якщо справа має розглядатися суддею одноособово, але цим Кодексом передбачена можливість колегіального розгляду такої справи, питання про призначення колегіального розгляду вирішується до початку розгляду справи суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Таким чином, із змісту ст. 34 Цивільного процесуального кодексу України випливає, що колегіальний розгляд справи, про який просить ОСОБА_1 передбачений лише в апеляційній та касаційній інстанції, оскільки у судах першої інстанції розглядаються справи колегією у складі одного судді і двох присяжних.

Більш того, як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав та законних інтересів вважає необхідним розглядати справу, де вона є відповідачем, колегіально, оскільки справа вже розглядалась судом першої інстанції у складі одного судді, однак, окрім цього, остання жодним чином не розкриває необхідність, як на її думку, саме колегіального розгляду справи, а не одноособово суддею.

Між тим, як вже зазначалось, 28 квітня 2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково та справу в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 торівни про стягнення грошових коштів направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, вищестоящим судом не було вказано на необхідність колегіального розгляду справи.

Крім того, діючим цивільно-процессуальним законодавством України не передбачено у судах першої інстанції колегільного розгляду позовних вимог про стягнення грошових коштів.

Керуючись ст.ст. 34, 260, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики колегіально відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала окремо від рішення оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Чернявська Л.М.