ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 липня 2020 року

м. Харків

справа № 643/16074/17

провадження № 22-ц/818/3417/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - Харківський національний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року в складі судді Ференчук О.В.,

у с т а н о в и в :

У грудні 2017 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) в особі представника Бондаренко Надії Михайлівни звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача на користь ХНУВС витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 31 238,54 грн.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 10 серпня 2012 року по 30 травня 2017 року. Наказом ХНУВС від 10 серпня 2012 року № 319 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ, зараховано курсантом університету з 13 серпня 2012 року та присвоєно звання «рядовий міліції». 25 серпня 2012 року між ХНУВС, ОСОБА_1 та Головним управлінням Міністерста Внутрішніх Справ України в Харківській області (далі - ГУ МВСУ в Харківській області) було укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Наказом ХНУВС від 20 червня 2015 року № 86 о/с ОСОБА_1 відрахували зі складу курсантів та відкомандирували до ГУ МВС України в Харківській області для подальшого проходження служби. 30 травня 2017 року відповідача звільнено з Головного Управління Національної Поліції в Харківській області (далі - ГУ НП в Харківській області) з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням.

Зазначає, що на підставі частини сьомої статті 18 Закону України «Про міліцію», частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261, а також умов договору від 25 серпня 2012 року, у зв`язку зі звільненням з органів по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, відповідач повинен відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

Згідно з довідкою - розрахунком витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 повинен відшкодувати ХНУВС грошову суму в розмірі 31 238,54 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року позов ХНУВС задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ХНУВС витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, в розмірі 31 238,54 грн та 1 600 грн судового збору.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, тому відповідно до умов договору від 25 серпня 2012 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України він зобов`язаний відшкодувати понесені фактичні витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 27 вересня 2018 року.

Ухвала мотивована тим, що підстави для скасування заочного рішення, передбачені статтею 288 ЦПК України, відсутні.

В квітні 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про закриття провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що докази на підтвердження його звільнення за власним бажанням позивачем не надано. Він виконав умови договору та після закінчення навчання прибув до місця призначення і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Звільнення з посади відбулось у зв`язку із змінами в законодавстві. Вказує, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору, укладеного до набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію». Отже, посилання позивача на положення частини четвертої статті 74 вказаного Закону є безпідставними, оскільки відповідно до статті 58 Конституції України, закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Між ним та ГУ НП України в Харківській області тристоронньої згоди в будь - якій формі укладено не було. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення не враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16, відповідно до якого справи, пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питанням відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до вимоги відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після звільнення з державної служби підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

ХНУВС рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (пункт 4 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

Чатиною першою статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір , у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Матеріали справи свідчать, що на підставі наказу ректора ХНУВС від 10 серпня 2012 року № 319 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу до факультету підготовки фахівців кримінальної міліції за напрямом підготовки 6.30402 «правоохоронна діяльність» з 13 серпня 2012 року, присвоївши спеціальне звання «рядовий міліції».

25 серпня 2012 року між ХНУВС, ГУ МВС України в Харківській області та курсантом ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.

Відповідно до умов пунктів 7.4., 7.5 дія договору поширюється на правовідносини, що виникли до його підписання; він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Наказом ректора ХНУВС від 20 червня 2015 року № 86 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до ГУ МВС України в Харківській області.

Наказом ГУ НП в Харківській області від 30 травня 2017 року № 312 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого ВКП Московського ВП ГУ НП в Харківській області з 01 червня 2017 року звільнено з посади відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням.

При цьому відповідач не відпрацював три роки, як це було визначено умовами договору від 25 серпня 2012 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.

За змістом статті 9 Закону України «Про міліцію», чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Згідно з статтею 18 Закону України «Про міліцію» підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

07 листопада 2015 року набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію».

Частиною першою статті 1 Закону України «Про Національному поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, працівник поліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до частини четвертої статтті 74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Такий правовий висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно - правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини другої статті 377 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).

Оскільки вказаного клопотання матеріали справи не містять, вирішення питання про повернення судового збору є передчасним.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1, 2 ст. 377, ст. 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2018 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утримання у навчальному закладі - закрити.

Роз`яснити Харківському національному університету внутрішніх справ право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 07 липня 2020 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - І.В. Бурлака

В.Б. Яцина