Провадження № 22-ц/801/690/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 рокуСправа № 127/16249/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В. В.,

секретар: Кузьменко Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/16249/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Короля О.П., дата складання повного тексту рішення 27.02.2019 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги, мотивовані тим, що 11 червня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 уклали Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №050/25-1059.

14 червня 2010 року Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було приведено назву організаційно правової форми у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» шляхом його перейменування в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Згідно з Договором невідновлювальної кредитної лінії, позивач надав ОСОБА_2 кредит зі сплатою 12,5% річних в межах максимального ліміту заборгованості 58944, 00 доларів США з наступним порядком надання траншів Кредиту, а саме згідно з п. 1.1.1.1. з 11 червня 2007 року по 10 червня 2009 року 58 944, 00 доларів США.

Відповідно до п. 1.1.2.1. позичальник зобов`язувався повернути транші кредиту щомісячно до 10 числа, починаючи з липня 2007 року рівними частинами в сумі 328,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості в сумі 232,00 доларів США по 10 червня 2022 року на умовах, визначених цим договором.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит, а позичальник, в порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 12 квітня 2018 року має прострочену заборгованість у розмірі: сума заборгованості за кредитом 1398633,47 грн.; сума заборгованості за відсотками 2008922,70 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 203665,67 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 533247,01 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.06.2007 року між кредитором та іпотекодавцями, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір №050/1-543, відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки оцінюється в 813 504 грн. 00 коп.

Враховуючи невиконання відповідачами основного зобов`язання, позивач звернувся до суду та просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №050/25-1059 від 11.06.2007 року, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на користь ПАТ «Укрсоцбанк»; примусово виселити відповідачів, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 будинку АДРЕСА_3 .; стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору у сумі 13 964,56 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю, виходячи з наступного. Так, суд першої інстанції виходив з того, що 11.06.2007 року між АКРБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, який відповідно до п.1.2 є споживчим. В день укладення договору кредиту, для забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань, між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №050/1-543, а із ОСОБА_1 ще і договір фінансової поруки.

30.06.2011 року постійно діючим третейським судом при асоціації Українських банків із зазначених боржників за договором невідновлюваної кредитної лінії №050/25-1059 було стягнуто солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 534263,14 грн. заборгованості та 5742,63 грн. судових витрат.

На підставі вище зазначеного рішення суду, 13.12.2011 року банком було отримано виконавчий лист №6-5227/2011, а на час розгляду справи в провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області знаходиться виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

За цим виконавчим провадженням відбувалось стягнення, а відповідно і відбувалось часткове погашення заборгованості, чого не заперечував і позивач. Разом з тим, судом зазначено, що перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, необхідно чітко, відповідно до вимог закону та умов договору, визначити розмір заборгованості, а позивач цього не довів та не надав належних доказів на підтвердження заявлених вимог. Ще при ухваленні рішення, суд першої інстанції керувався Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та дійшов висновку, що дія мораторію поширюється на дані правовідносини, а тому до квартири АДРЕСА_4 не може бути застосоване звернення стягнення за неналежне виконання валютного кредиту. Крім того, в даній квартирі зареєстровані та проживають малолітні діти, та відповідно до висновку Служби у справах дітей ВМР від 30.10.2018 року, виселення дітей із зазначеної квартири - недоцільне.

Не погодившись з даним рішенням, АТ «Укрсоцбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір заборгованості, в рахунок якої банк просить звернути стягнення на майно складає 1398633,47 грн, в той час як предмет іпотеки має оцінку всього 813 504 грн.; платежі заборгованості по кредиту склали за 2018 рік всього 267,47 долари США. Отже, у позичальника наявний борг по кредитному договору, який він тривалий час не погашає перед кредитором. Незважаючи на це, суд першої інстанції неправомірно позбавив кредитора можливості задовольнити свої позовні вимоги. Також, апелянт зазначає, що посилання суду на неможливість виселення відповідачів через відсутність іншого житла не відповідає дійсності, оскільки у ОСОБА_2 згідно реєстру речових прав є у власності житловий будинок та квартира, а у власності ОСОБА_4 - житловий будинок.

З урахуванням зазначеного, АТ «Укрсоцбанк» просило суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30.05.2019 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав. А саме: суд апеляційної інстанції виходив з того, що іпотекодержатель, пред`явивши позов до відповідачів, обрав спосіб захисту своїх прав у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Проте, в процесі розгляду справи він застосував несудовий, передбачений законом і договором іпотеки спосіб вказаний в договорі, як застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки, та зареєстрував за собою речове право на нього. Таким чином, на час розгляду справи апеляційним судом справи, вимоги позивача іпотекодержателя так і апеляційної скарги про скасування рішення суду та ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені і це питання має вирішуватись в іншому порядку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року постанову Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що обставини, на підставі яких Вінницьким апеляційним судом ухвалене нове судове рішення, не існували на момент розгляду справи в суді першої інстанції, не впливали на оцінку законності чи обгрунтованості його рішення апеляційним судом, тому не могли бути і підставами скасування судового рішення в апеляційному порядку.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, заслухавши представника позивача-апелянта, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним правовим вимогам відповідає.

Так, судом першої інстанції були встановлені наступні обставини.

11 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 050/25-1059, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, на умовах визначених цим договором. Кредит був наданий на споживчі потреби з 11 червня 2007 року по 10 червня 2009 року 58 944,00 долари США, а погашення мало відбуватися щомісячно до 10 числа, починаючи з липня 2007 року рівними частинами в сумі 328,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості в сумі 232,00 доларів США 10 червня 2022 року.

Цього дня між Банком та ОСОБА_1 укладено договір фінансової поруки.

В забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту цього ж дня між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 050/1-543, за умовами якого майнові поручителі передають кредитору в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 іпотечною вартістю 372 084,00 грн.

Зазначена квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло №1343 від 03 квітня 2000 року і набута в порядку приватизації.

30 червня 2011 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором невідновлюваної кредитної лінії № 050/25-1059 від 11.06.2007 року було стягнуто солідарно із боржників на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 534 263,14 грн. заборгованості та 5 742,63 грн судових витрат (т.1 а/с 96).

13 грудня 2011 року банком було отримано у Дніпровському районному суді

м. Києва виконавчий лист № 6-5227/2011 про стягнення із ОСОБА_2

540 005,77 грн, в провадженні Центрального відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ

у Вінницькій області перебуває виконавче провадження за вказаним виконавчим документом, відкрите постановою від 22 серпня 2017 року. Кошти з боржника стягуються зі всіх видів доходів. (т.1 а/с 99-101).

Квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1343 від 03 квітня 2000 року і набута в порядку приватизації, а не за кредитні кошти. В квартирі зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є онуками власників житла та проживають у вказаній квартирі разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 .( т.1 а/с150).

Служба у справах дітей Вінницької міської ради надала висновок від 30 жовтня 2018 року № 01-00-011-51095 про недоцільність виселення дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_4 . (т.1 а/с 199).

За вказаних обставин та керуючись нормами ст.ст. 405, 509, 510, 525, 526, 530, 549, 553, 554, 599, 610, 611, 623, 624, 625, 631, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 11, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 64, 109, 156 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 11, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» встановлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Проте, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, в рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Все це місцевим судом було враховано та суд дійшов правильного висновку про те, що задоволення заявлених позовних вимог можливе лише у разі надання суду беззаперечних доказів того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов`язання, чого позивачем не було зроблено.

Більше того, в ході судового розгляду справи знайшов підтвердження факт часткового погашення заборгованості за рішенням Третейського суду, що ще раз вказує на недоведеність позивачем розміру заборгованості за кредитним договором.

Цей факт підтверджується ще і наступними обставинами, врахованими судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Так, було встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 30 червня 2011 року стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість станом на 09.06.2010 року і в рішенні суду значиться, що строк користування кредитом сплив у відповідності до п. 3.3.8 Договору, оскільки відповідачем 1 більше як на 30 календарних днів були порушені обов`язки, встановленні п.п. 3.3.6, 3.3.7 договору.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Про це говориться і у Постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Отже, після звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитом до Третейського суду та ухвалення цим судом рішення від 30 червня 2011 року, позивач не вправі був нараховувати проценти і пеню за кредитним договором, натомість Банком збільшено заборгованість, в тому числі і шляхом нарахування відсотків та пені аж до 17.09.2018 року.

Більше того, у позовній заяві відсутні обставини щодо рішення Третейського суду від 30 червня 2011 року та щодо наявності виконавчого провадження по виконанню цього рішення, тому слід погодитися з висновком суду про приховування позивачем фактичних обставин справи, які не на його користь.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, що оскільки передана в іпотеку майновим поручителем квартира має загальну площу 61,4 метри квадратних, що не перевищує 140 м2, визначених підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, та використовується відповідачами, як постійне місце проживання, вона підпадає під дію мораторію.

Ще суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло №1343 від 03.04.2000 року і набута в порядку приватизації, а не за кредитні кошти, що підтверджується Свідоцтвом про право власності №1343 від 3.04.2000 року (т.1 а/с95).

Отже, у даному ж випадку, предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою вказаної квартири, тому у разі виселення відповідачів з цієї квартири, позивач має забезпечити їх іншим житлом, чого ним не зроблено.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06.03.2018 р. у справі № 303/1590/15-ц та у постанові Верховного Суду від 10.01.2018 р. у справі № 307/1023/16-ц.

З огляду на вищезазначене, вказана підстава для відмови у задоволенні позову теж є обгрунтованою.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи та зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча суддя: В.С. Марчук

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун