Справа № 352/333/20
Провадження № 2/352/457/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.,

за участю секретаря судового засідання Кожуховської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку будинковолодіння в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

Позивач 11.02.2020 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів, у якому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 з підстав належності ј частки в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 та ѕ частки - в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . Заявлений позов обґрунтовував тим, що його батьки, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , були співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 . Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не отримували, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна, на час його утворення, був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. При цьому, глава десята цього Цивільного Кодексу УРСР, не пов`язувала наявність права власності на майно з його обов`язковою державною реєстрацією. Крім того, Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Після смерті мами, що настала відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько позивача ОСОБА_5 та позивач в рівних долях успадкували належне спадкодавця будинковолодіння в порядку спадкування за законом, згідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька ОСОБА_5 позивач прийняв спадщину в порядку спадкування за законом у зв`язку з тим, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому він змушений звернутись до суду з даним позовом про визнання за собою права власності на майно.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 позов підтримали в повному обсязі. До суду подали заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав. Від нього до суду поступила заява про розгляд справи у відсутності останнього.

Відповідач ОСОБА_3 повторно до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку,про причини неприбуття в суд не повідомив.

Згідно приписів ст.ст.43-44 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобов`язані добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, керуючись ст.223 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача ОСОБА_3 за наявними в ній матеріалами, враховуючи, що у суду є всі необхідні докази для вирішення спору по суті, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в АДРЕСА_1 , побудоване до 1992 року.

Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Вартість будинковолодіння на час його обстеження становить 970308 грн.

З свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 вбачається, що останній ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_4 Ѕ частку спадкового будинковолодіння, відповідно до вимог ст. 1261 та ч.3 ст.1268 ЦК України, упорядку спадкування за законом успадкували її син (позивач) ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_5 (по ј частці) у зв`язку з тим. що спадкоємці постійно проживали із спадкодавцями на час відкриття спадщини, що підтверджено письмовими доказами: довідкою Марковецькоїсільської ради від 04.02.2020р. №83.

Аналогічно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_5 ѕ частки спадкового будинковолодіння, відповідно до вимог ст. 1261 та ч.3 ст.1268 ЦК України, упорядку спадкування за законом успадкував позивач ОСОБА_1 у зв`язку з тим. що останній постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено письмовими доказами: довідкою Марковецькоїсільської ради від 24.01.2020р. №59.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину за законом після померлих ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_4 і 15.07.2015р. ОСОБА_5 не прийняли, доказів протилежного суду не надали. При цьому суд виходить з того, що право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком - протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, який може бути продовжений судом лише за наявності поважних причин його пропуску.

Спадкоємець, який постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини зобов`язаний був заявив про свої права на майно шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Даний строк є присікальним і може бути продовжений тільки судом і виключно за наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку.

Проте відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину за законом після померлих ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_4 і. 15.07.2015р. ОСОБА_5 , у встановлений законом строк і спосіб, не прийняли.

За таких обставин ОСОБА_1 став одноособовим власником спірного будинковолодіння в АДРЕСА_1 , однак у встановленому законом порядку не оформив свої спадкові права. Відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивача можливості оформити належне йому право на спадщину в нотаріальному порядку, що підтверджується постановою ОСОБА_7 , державного нотаріуса Тисменицької районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.02.2020р. за №19/02-31.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння.

При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права.

Статтею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

По-скільки нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку, тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі, а права позивача - судовому захисту.

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, , ст.5, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України, керуючись ст. 142 ч.1, 200, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 з підстав належності ј частки в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 та ѕ частки - в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р.Р.Струтинський