Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 346/3641/17

провадження № 61-47752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Тузова Владислава Олександрівна, Рокетська Світлана Володимирівна , Ровенчук Владислав Іванович , Аніщенко Богдан Сергійович ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Потятинника Ю. Р. від 17 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Томин О. О. від 29 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення коштів за депозитними вкладами.

Позов мотивовано тим, що він 24 грудня 2012 року,

27 грудня та 14 березня 2013 року у Ялтинському відділенні

АТ КБ «ПриватБанк» уклав з відповідачем договори, згідно яких розмістив на депозитних рахунках грошові кошти на загальну суму 15 998,20 дол. США. На неодноразові вимоги відповідач відмовився повернути йому вклади, пояснюючи це вимушеним припиненням діяльності банку на території Автономної Республіки Крим (далі - АРК). Вважав, що крім основної суми депозитних вкладів також має право на отримання відсотків згідно умов договорів та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань.

У липні 2018 року позивач подав до суду заяву про залишення без розгляду вимог в частині стягнення коштів за депозитним вкладом

№ SAMDNWFD800 «Стандарт» від 27 грудня 2013 року. В заяві просив вимоги про стягнення відсотків за депозитним вкладом

№ SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року задовольнити за період з 24 грудня 2012 року по 24 грудня

2014 року за відсотковою ставкою 10% річних, а за період з 25 грудня 2014 року по 13 листопада 2015 року за ставкою 1% річних. Також вимоги про стягнення нарахованих відсотків за депозитним вкладом № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року задовольнити за період з 14 березня 2013 року по 14 березня 2015 року за ставкою 9,75 % річних, а за період з 15 березня по 13 листопада 2015 року за ставкою 1% річних.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення коштів за депозитним вкладом № SAMDNWFD800 «Стандарт» від 27 грудня 2013 року, нарахованих по ньому відсотків та 3% річних залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 листопада 2018 року про виправлення описки позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7 726,14 дол. США суми вкладу та відсотків, що еквівалентно 202 579,39 грн, та 8 782,65 грн - 3% річних від суми вкладу за депозитним вкладом

№ SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 530,67 дол. США суми вкладу та відсотків, що еквівалентно 223 674,16 грн, та 9 611,20 грн- 3% річних від суми вкладу за депозитним вкладом № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не виконує свої зобов`язання з повернення коштів за договорами банківських вкладів, а тому стягненню підлягають суми депозитів разом із нарахованими відсотками. Встановивши факт порушення відповідачем грошового зобов`язання та посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України, суд визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 3% річних.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували всіх обставин справи, не надали належної правової оцінки доводам та поясненням відповідача. Вказує на те, що позивачем не доведено факт існування договірних правовідносин між сторонами, наявності грошових коштів на рахунках в банку та невиконання банком взятих на себе зобов`язань за договорами депозитного вкладу після спливу строків дії таких договорів. Наявність у позивача оригіналів договорів та квитанцій на зарахування коштів на депозитні рахунки не підтверджує факт невиконання банком умов договору щодо повернення коштів та відсотків за депозитними вкладами після спливу строків їх дії. Строк дії договорів закінчився 24 грудня 2013 року та 14 березня 2014 року відповідно, тобто до моменту фактичного припинення діяльності Кримської філії АТ КБ «ПриватБанк» на території АРК.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій сторонами не оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу № 346/3641/17 з Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2019 року клопотання АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Зупинено виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року до закінчення касаційного розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 уклав з відповідачем в особі Ялтинського відділення АТ КБ «ПриватБанк» АРК договір банківського вкладу № SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» на 12 місяців з виплатою відсотків в кінці терміну за ставкою 10% річних на строк до 24 грудня 2013 року з умовою автоматичного продовження (пролонгацією) суми вкладу на такий же ж строк. В день підписання договору ним на депозитний рахунок № НОМЕР_1 внесено грошові кошти в розмірі 6 390,00 дол. США, що підтверджується квитанцією про внесення на рахунок від 24 грудня 2012 року.

14 березня 2013 року між сторонами укладено договір

№ SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» відповідно

на 12 місяців з щомісячною виплатою відсотків за ставкою 9,75% річних на строк до 14 березня 2014 року з умовою автоматичного продовження (пролонгацією) суми вкладу на такий же ж строк. В день підписання договору згідно квитанції № 10 вкладником внесено грошові кошти в розмірі 7 100,00 дол. США на депозитний рахунок № 3617.

13, 30 листопада та 04 грудня 2015 року ОСОБА_1 звертався з письмовими заявами до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення сум вкладів із нарахованими на них відсотками за депозитними вкладами № SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року, № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року.

АТ КБ «ПриватБанк» відмовило позивачу у поверненні сум депозитів та процентів, посилаючись на припинення своєї діяльності на території АРК у зв`язку з окупацією.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди виходили з того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між ним і відповідачем договірних правовідносин. На підтвердження укладання договорів банківського вкладу позивачем були надані до суду першої інстанції оригінал заяви на оформлення вкладу № SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року та оригінал договору № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року, а також оригінали квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» про внесення коштів за депозитними договорами. Тобто факт укладення договорів банківського вкладу та внесення заявлених у позові коштів позивачем є доведеним.

Встановивши факт укладення сторонами договорів банківського вкладу, звернення позивача про повернення належних йому коштів, а також відсутність доказів виконання відповідачем цього зобов`язання, суди попередній інстанцій дійшли правильного висновку, що за договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення коштів, яке відповідач не виконав.

Оскільки договори банківського вкладу укладені між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпрі, стороною договору банківського вкладу із позивачем було саме АТ КБ «ПриватБанк», а не його філія, і саме воно брало на себе зобов`язання з виконання договору, а тому припинення діяльності філії АТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території АРК не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою та припинення зобов`язання банку з повернення коштів.

Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, що не заперечується відповідачем, а грошові кошти за договорами банківського вкладу (суми депозиту) позивачу на його вимогу не виплачені, суди дійшли правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку.

Аргументи касаційної скарги у цій частині висновків судів не спростовують.

Однак не можна погодитися із розміром нарахованих судами процентів на вклади за договорами з таких підстав.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Так, згідно Пам`ятки клієнта, з умовами якої погодився позивач, підписуючи заяви на оформлення у АТ КБ «ПриватБанк» вкладів № SAMDN7539 від 24 грудня 2012 року та пунктів 11, 13 договору банківського вкладу № SAMDN4840 від 14 березня 2013 року, у разі, якщо після закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження вкладу, то вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується не однократно без заяви клієнта. При продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуючи депозитних вкладів даного найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу без укладання додаткових угод.

Тобто, умови договорів банківського вкладу не містять визначеного розміру відсоткової ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну їх дії.

Установлено, що 24 грудня 2012 року був укладений договір банківського вкладу № SAMDN7539 на строк до 24 грудня 2013 року з виплатою відсотків в кінці терміну за ставкою 10% річних; 14 березня 2013 року - договір банківського вкладу № SAMDN4840 на строк до14 березня 2014 року з щомісячною виплатою відсотків за ставкою 9,75% річних.

Кожен із договорів передбачав умову автоматичного продовження (пролонгацію) суми вкладу на такий же ж строк, однак належних та допустимих доказів того, чи відбулася така пролонгація та на яких умовах матеріали справи не містять.

У той же час, суд визнав обґрунтований наданий позивачем розрахунок відсотків за депозитним договором № SAMDN7539 від 24 грудня 2012 року за період з 24 грудня 2012 року по 24 грудня 2014 року за відсотковою ставкою 10% річних (яка передбачена договором) та за період з 25 грудня 2014 року по 13 листопада 2015 року (день звернення позивача із заявою до відповідача про повернення коштів) за відсотковою ставкою на вимогу 1% річних; за депозитним договором № SAMDN4840 від 14 березня 2013 року - за період з 14 березня 2013 року по 14 березня 2015 року за відсотковою ставкою 9,75% річних (яка передбачена договором) та за період з 15 березня по 13 листопада 2015 року за процентною ставкою на вимогу 1% річних .

Однак суд першої інстанції, здійснюючи розрахунок відсотків, не надав оцінки умовам укладених між сторонами договорів банківського вкладу та застосував їх розмір, який діяв при укладенні договорів, після закінчення строків їх дії (24 грудня 2013 року та 14 березня 2014 року відповідно), не перевіривши та не встановивши, який розмір процентів діяв у банку за кожен період продовження їх строків за ними та якими доказами підтверджується пролонгація договорів.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, не дослідив належним чином умови укладених договорів та не надав їм відповідної правової оцінки, не перевірив правильність розрахунку заборгованості за процентами за договорами банківського вкладу та не встановив з урахуванням умов договорів їх розміру в усі періоди продовження дії договорів, якщо такі мали місце, а також у період їх розірвання.

Щодо правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У справі, що розглядається та у договорах банківського вкладу № SAMDN7539 від 24 грудня 2012 року та № SAMDN4840 від 14 березня 2013 року, зобов`язання виражене у валюті - доларах США (6 390,00 дол. США та 7 100,00 дол. США відповідно), а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.

Вказаними договорами не встановлено іншого порядку повернення вкладу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому із зазначенням в резолютивній частині судового рішення гривневого еквівалента 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, погодитись неможливо.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційний судом не перевірено належним чином правильність розрахунку щодо стягнення відсотків за договорами банківського вкладу, а також зазначення в резолютивній частині судового рішення гривневого еквівалента 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на підставі частини другої статті 625 ЦК України, а тому судове рішення в цій частині вирішення позову не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2019 року було зупинено виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року до закінчення касаційного розгляду справи, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень в нескасованій судом касаційної інстанції частині підлягають поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відсотків та 3% річних за депозитним вкладом № SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року та депозитним вкладом № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року в частині стягнення 6 390,00 дол. США суми вкладу за депозитним вкладом № SAMDN7539 «Мультивалютний на 12 місяців» від 24 грудня 2012 року та 7 100,00 дол. США за депозитним вкладом № SAMDN4840 «Мультивалютний на 12 місяців» від 14 березня 2013 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2018 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року в нескасованій судом касаційної інстанції частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун