ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Чернівці

Справа № 720/285/19

Провадження № 22-ц/822/403/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І.М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар - Ковальчук Н.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, головуючий у І-й інстанції - Вівчар Г.А. ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 20 червня 1981 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 Чернівецьким міським відділом РАЦС Чернівецькій області був зареєстрований шлюб, актовий запис №1029.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірваний.

Вказувала на те, що з моменту одруження та по травень 2017 року ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала в будинку АДРЕСА_1 ,

Будинок за вказаною адресою належав на праві власності батькові відповідача - ОСОБА_6 . Після смерті батька власником житлового будинку став відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 червня 2011 року.

На земельній ділянці був розташований житловий будинок літер А житловою площею 126,70 кв. м, загальною - 211,00 кв.м, літня кухня літер В, сарай літер Г, Д, вбиральня літер Е, гараж літер С, колодязь № 2; огорожа № 6, 8, 9, вигріб № 7, вимощення II.

В житловому будинку літер А: приміщення коридору 2-1 площею 16,50 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-2 площею 18,80 кв.м, приміщення житлової кімнати 2- 3 площею 16,50 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-4 площею 16,60 кв. м приміщення житлової кімнати 2-5 площею 9,30 кв.м; приміщення комори 2-6 площею 4,30 кв.м, приміщення кухні 2-7 площею 8,70 кв.м, приміщення ванної 2-8 площею 7,40 кв.м приміщення санвузлу 2-9 площею 2,60 кв.м, приміщення комори 2-10 площею 2,50 кв.м, тераса літер А1 побудовані самочинно та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.

Зазначала, що самочинні будівлі були побудовані нею та ОСОБА_3 за спільні кошти у 1990 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. На той час вона з чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_7 проживали разом з батьками ОСОБА_3 і їм була необхідна окрема житлова площа, а тому добудова житлового приміщення здійснювалась для їх потреби як молодої сім`ї. Вона брала фінансову участь у будівництві, оскільки працювала на посаді завідуючої інфекційним відділенням для дітей та отримувала стабільний дохід.

У 2013 році у будинку було проведено ремонт з частковою зміною меблів, техніки та сантехніки виключно за її кошти.

Рішенням Новоселицької міської ради Чернівецької області № 264 від 09 листопада 2011 року житловому будинку літер «А» по АДРЕСА_1 надано статус законно побудованого та оформлено на нього право приватної власності, а 05 грудня 2011 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво на право власності на житловий будинок А загальною площею 211,00 кв.м, житловою - 126,70 кв. м, літню кухню В, сарай Г, сарай Д, вбиральня Е, гараж Є, колодязь 2, огорожу 6, 8, 9, вигріб 7, вимощення II.

Враховуючи те, що в житловому будинку літер А приміщення коридору 2-1, приміщення житлових кімнат 2-2 - 2-5, приміщення комори 2-6, кухні 2-7, ванної 2-8, санвузлу 2-9, комори 2-10, тераса літер А1 були побудовані самочинно під час шлюбу за спільні кошти для потреб сім`ї, а пізніше вказані будівлі набули статусу законно побудованих та було оформлено право власності на ОСОБА_3 , вважає, що вказані будівлі є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках, як це передбачено ст. 70 СК України.

Просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житлові приміщення, які входять до складу житлового будинку, реєстраційний номер 33675921, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, приміщення коридору 2-1 площею 16,50 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-2 площею 18,80 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-3 площею 16,50 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-4 площею 16,60 кв.м, приміщення житлової кімнати 2-5 площею 9,30 кв.м, приміщення комори 2-6 площею 4,30 кв.м, приміщення кухні 2-7 площею 8,70 кв.м, приміщення ванної 2-8 площею 7,40 кв.м, приміщення санвузлу 2-9 площею 2,60 кв.м, приміщення комори 2-10 площею 2,50 кв.м, тераси літер А1, та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених приміщень.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не встановлено усі обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, а висновки суду не відповідають цим обставинам.

Аргументує апеляцію тим, що самочинні будівлі, про які вказується у свідоцтві про право на спадщину і які не були включені до спадкового майна, були побудовані сторонами у 1989-1990 роках, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Самочинне будівництво будувалося за спільні кошти, оскільки крім сторін фінансової участі у їх будівництві ніхто не брав. Конструктивні характеристики добудови свідчать про те, що вона добудовувалась для окремого проживання сім`ї та ведення окремого господарства.

У 2011 році ОСОБА_3 узаконив самочинне будівництво та набув право власності на приміщення, які будувалися за спільні кошти подружжя.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що самочинно збудоване майно належало на праві власності спадкодавцю ОСОБА_6 , увійшло до складу спадщини і перейшло до нього на підставі спадкування.

Ремонтні роботи, які виконувались в господарстві за участю ОСОБА_1 , не перевищували покладений на неї обов`язок щодо приймання участі у витратах по утриманню будинку та проведенню ремонту.

Позивачкою заявлені вимоги щодо приміщення другого поверху житлового будинку, який не є об`єктом права власності, а є складовою частиною житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 24 липня 1987 року був власністю ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07 серпня 1987 року, зареєстрованим Чернівецьким обласним БТІ в книзі № 4, сторінка 146 за реєстровим № 445. Житловий будинок складався з чотирьох кімнат загальною площею 100 кв.м, житловою - 65,40 кв.м та підсобними приміщеннями, які розташовані на виділеній земельній ділянці.

Також встановлено, що 22 лютого 2000 року ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1876 га, розташовану по АДРЕСА_1 на підставі рішення від 26 листопада 1999 року VI сесії XXIII скликання виконкому Новоселицької м/ради. Державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 20.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Спадщину після його смерті прийняв син - відповідач ОСОБА_3 та 15 червня 2011 року йому було видано свідоцтво про право власності на спадкове майно за законом на житловий будинок літер А житловою площею 126,70 кв.м, загальною площею 211,00 кв.м; літню кухню літер В; сарай літер Г, Д; вбиральню літер Е; гараж літер Є; колодязь № 2; огорожу № 6, 8, 9; вигріб № 7; вимощення II.

У свідоцтві про право власності на спадкове майно також міститься застереження про те, що в житловому будинку літер А приміщення коридору 2-1 площею 16.50 кв.м; приміщення житлової кімнати 2-2 площею 18.80 кв.м; приміщення житлової кімнати 2-3 - 16,50 кв.м; приміщення житлової кімнати 2-4 - 16,60 кв.м; приміщення житлової кімнати 2-5 - 9.30 кв.м; приміщення комори 2-6 - 4,30 кв.м; приміщення кухні 2-7 - 8,70 кв.м; приміщення ванної 2-8 - 7,40 кв.м.; приміщення санвузлу 2-9 - 2,60 кв.м; приміщення комори 2-10 - 2,50 кв.м; тераса літер А1 побудовані самочинно та у свідоцтво про право на спадщину за законом не включені.

Рішенням Новоселицької міської ради № 264 від 09 листопада 2011 року житловому будинку літер А по АДРЕСА_1 надано статус законно побудованого, та визнано право власності на житловий будинок літер А загальною площею 211 кв.м, в тому числі житловою - 126,70 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, в які входить сарай літер Г, Д, літня кухня літер В, гараж літер Є, вбиральня літер Е, колодязь №1, огорожа № 6, 8, 9, вигріб №7, вимощення літер ІІ, за відповідачем ОСОБА_3 ..

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 20 червня 1981 року та у період будівництва спірних кімнат в житловому будинку по АДРЕСА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . В будинку, окрім сторін у справі та їх малолітніх дітей, були зареєстровані та проживали власник ОСОБА_6 та його дружина, з якими сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, приймали участь у веденні спільного господарства, мали спільні витрати, купували будівельні матеріали для добудови житлового будинку для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт, а тому ОСОБА_1 набула статусу члена сім`ї власника.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків, наданими сторонами доказами та визнаються учасниками справи і не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про власність", діючого на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного Кодексу України та статтею 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (ст.ст. 6, 30 ЗК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв`язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з`ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім`ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім`ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині 3 статті 368, частині 2 статті 372 ЦК України.

Майном, відповідно до частини 1 статті 190 та статті 179 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірних приміщень, які добудовані на другому поверсі даного житлового будинку.

Враховуючи, що спірні приміщенні не є окремим об`єктом права власності, а невід`ємною частиною житлового будинку, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позовної заяви та доводи апеляційної скарги про визнання спірних приміщень спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 їх частину.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як закріплено положеннями статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до встановлених правовідносин та обставин у даній справі, житловий будинок літер А по АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв.м, на період добудови спірних кімнат 2-1 - 2-10, за рахунок яких фактично збільшилось загальна площа на 111 кв.м, у відповідності до існуючого законодавства, належав на праві власності батькові відповідача ОСОБА_6 , який помер у 2009 році, а потім в порядку спадкування право власності зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 .

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником ОСОБА_6 та його дружиною усної угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення позивача та відповідача житловою площею в спірному будинку, а тому ОСОБА_1 набула частку в будинку.

Разом з цим, позовних вимог про визнання частки в будинку з тих підстав, що вона приймала участь на підставі усної угоди про створення спільної власності на будинок, позивачкою ОСОБА_1 не заявлялося.

Як на підставу позову, позивачка також вказувала на те, що за період шлюбу вартість частини спірного будинку істотно збільшилася внаслідок її витрат на його будівництво та ремонт.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі N 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України в постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 08 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

Таким чином, житловий будинок був набутий відповідачем ОСОБА_6 в порядку спадкування під час шлюбу, а згодом ним були узаконені самочинні будівлі.

Однак матеріали справи не містять доказів того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених поліпшень, переобладнання та ремонтних робіт сторонами за час шлюбу, а саме, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат позивача та відповідачки відбулось істотне збільшення вартості будинку, його якісних характеристик, отже, що будинок став спільною власністю подружжя.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя спірних приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину зазнчених приміщень, позивачкою не надано.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 червня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак