Провадження №22-ц/812/910/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Миколаїв

Справа № 473/1433/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори»

до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори», подану представником Вуїв Оксаною Вікторівною

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Лузан Л.В. 22 лютого 2019 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 4 березня 2019 року

у с т а н о в и в:

4 травня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» (далі ТОВ «Ательє «Головні убори») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нежитлове приміщення загальною площею 34,9 кв.м, яке розташоване по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до договору купівлі продажу, укладеного 29 серпня 1995 року між представництвом Фонду державного майна України у Вознесенському районі та Товариством покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори» (далі Товариство покупців), у власність Товариства покупців було передане державне майно та приміщення ательє «Головні убори» за адресою: АДРЕСА_1 (до зміни найменування АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення площею 29,0 кв.м, приміщення 2, площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м.

ТОВ «Ательє «Головні убори», яке є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», звернувшись до державного реєстратора з метою реєстрації вищевказаного нежитлового приміщення, отримало відмову у вчиненні даної реєстраційної дії через наявність реєстрації права власності на об`єкти нерухомості за вказаною адресою за іншими фізичними особами та невизначеності в договорі купівлі продажу частки спірного майна.

У зв`язку з тим, що позивач правомірно набув нежитлове приміщення в порядку приватизації державного майна як правонаступник Товариства покупців, однак через суперечності між заявленими ним та вже зареєстрованими майновими правами відповідачів на нерухоме майно (будівлю по АДРЕСА_1 ) на сьогоднішній день відсутня можливість для здійснення повноважень позивача як власника нерухомого майна, що порушує його права, ТОВ «Ательє «Головні убори», уточнивши позовні вимоги, просило визнати за ним право власності на 11/100 часток в загальному складі будівлі по АДРЕСА_1 , які складаються з нежитлових приміщень, площею 29 кв.м. та площею 5,9 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року провадження по справі за позовом ТОВ «Ательє «Головні убори» до ОСОБА_6 про визнання права власності було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та ухвалою того ж суду від 12 листопада 2018 року до участі в справі в якості відповідача було залучено спадкоємця ОСОБА_6 - ОСОБА_7

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Ательє «Головні убори», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вірно застосував положення ст. 392 ЦК України та не врахував, те що наявність реєстрації права власності за відповідачами на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 без зазначення часток, які становлять ці приміщення в загальній будівлі, а також без врахування наявності приміщення, яке було передане Товариству покупців та його площі в спільній будівлі при визначенні часток в праві власності на окреме майно, перешкоджає на сьогоднішній день реєстрації права власності на майно позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 травня 2019 року залишеною без змін в цій частині постановою Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року, провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_5 закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

У судове засідання сторони не з`явились. Про день та час судового засідання були повідомлені належним чином (т.2 а.с. 220-226 ).

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

За таких обставин суд апеляційної інстанції з урахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України , розглядав справу у відсутність учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що між сторонами існує спір щодо нежитлових приміщень загальною площею 34,9 кв.м., по АДРЕСА_1 , а тому відсутні підстави, передбачені ст. 392 ЦК України для визнання за відповідачем права власності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з проведенням малої приватизації представництвом Фонду державного майна України по Вознесенському району Миколаївської області під приватизацію підпадало приміщення будівлі по АДРЕСА_2 , де на час приватизації були розташовані магазин «Рембиттехніка», ательє «Сілуєт», салон обрядових послуг, майстерня по ремонту холодильників, ательє «Головні убори».

Під час проведення малої приватизації 29 серпня 1995 року між представництвом Фонду державного майна України у Вознесенському районі, як продавцем, та Товариством покупців , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу державного майна та приміщення ательє «Головні убори», який був посвідчений державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори 29 серпня 1995 року та зареєстрований у Вознесенській районній раді народних депутатів 30 серпня 1995 року за № 9.

Товариство покупців членів трудового колективу налічувало дві особи: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та було зареєстровано в представництві Фонду держмайна.

За умовами даного договору, його предметом є державне майно та приміщення ательє «Головні убори», загальною площею 33,8 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_2 після зміни АДРЕСА_3 АДРЕСА_1 , яке продавець зобов`язався передати покупцю у власність, а останній, відповідно, прийняти та сплатити обумовлену договором його вартість (п.1.1 договору купівлі продажу).

При цьому, право власності на майно, яке було відчужене, переходить до покупця з моменту складання акту прийому передачі (п.1.2 договору купівлі продажу).

6 вересня 1995 року сторонами був складений та підписаний акт прийому передачі, відповідно до договору купівлі продажу від 29 серпня 1995 року, додатку № 1 до нього.

В той же час були приватизовані й інші приміщення за вказаною адресою.

В подальшому, відповідно до угоди, посвідченої приватним нотаріусом Вознесенського міського та районного нотаріального округу Миколаївської області 24 вересня 1997 року, до вищевказаного договору купівлі продажу були внесені зміни та доповнення, а саме п.п.1.1 викладений у новій редакції. Зокрема, сторони погодили, що продавець зобов`язується передати у власність покупця державне майно і приміщення ательє «Головні убори» за адресою: АДРЕСА_1 зміни АДРЕСА_2 , яке складається з приміщення 1 площею 29,0 кв.м, приміщення 2, площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, в свою чергу останній зобов`язується прийняти майно та приміщення, сплатити його вартість, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі.

За п. 5.4. вказаного Договору в місячний строк с моменту підписання акту прийому передачі покупець зобов`язаний підготувати документи і провести державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності та один з примірників надати продавцю.

Проте, цей пункт договору не було виконано, про що свідчить лист начальника представництва Фонду держмайна України в Вознесенському районі від 11 вересня 1995 року.

19 червня 2017 року ОСОБА_8 було відмовлено у державній реєстрації приватної форми власності на приміщення ательє «Головні убори» у зв`язку з тим, що не було утворено господарського товариства.

9 серпня 2017 року було утворено та внесено запис про юридичну особу до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ТОВ «Ательє «Головні убори», яке налічує два учасники: ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В Статуті товариства зазначено, що воно є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», створеного під час приватизації та зареєстрованого в представництві Фонду державного майна України по Вознесенському району Миколаївської області.

15 січня 2018 року державний реєстратор відмовив ТОВ «Ательє «Головні убори» в реєстрації прав власності на приміщення, розташоване по АДРЕСА_2 у зв`язку з не підтвердженням, що це товариство є правонаступником Товариства покупців та наявність інших власників цього приміщення.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за вказаною адресою розташоване нерухоме майно загальною площею 318,4 кв.м. та здійснено реєстрацію права власності за:

- ОСОБА_3 (фізична особа підприємець) 18/100 часток (56,10 кв.м), відповідно до договору дарування, посвідченого 27 лютого 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу;

- Балануца О.М. (фізична особа-підприємець) магазин площею 64,9 кв.м: 69/100 часток, відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 15 липня 2000 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу; 31/100 часток, відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 29 листопада 2012 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу. Підприємницька діяльність припинена;

- ОСОБА_6 нежитлова будівля площею 85 кв.м, на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 29 березня 1996 року Першою Вознесенською нотаріальною конторою. Помер 23 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_10 (фізична особа підприємець) - нежитлова будівля площею 38,3 кв.м, на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2004 року;

- ОСОБА_2 (фізична особа-підприємець) магазин площею 74,1 кв.м, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20 березня 2003 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

Право власності на ці приміщення відповідачів, що входять до складу будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , так само як і приміщення належне позивачу, було отримане відповідачами або попередніми власниками в результаті процедури приватизації. Ці приміщення також раніше належали державі, та в ході приватизації державного майна були передані членам інших трудових колективів, які їх займали. Вподальшому, вони були відчужені відповідачам.

Разом з тим, відповідачі під час вчинення угод з оформлення права власності та його відчуження не враховували наявність в нежитловій будівлі, яка має адресу: АДРЕСА_1 ще і приміщення, яке належало Товариству покупців та належить на сьогодні позивачу як правонаступнику цього колективу.

Про це свідчить, як відповідь виконкому Вознесенської міської ради про те, що нежитлова будівля по АДРЕСА_2 має загальну площу 318,4 кв.м. та зареєстрована за власниками, серед яких немає позивача. При цьому вказана площа (318,4 кв.м) вирахувана за загальною площею будівлі по АДРЕСА_2 .

Наявність реєстрації прав власності відповідачів на вже виділене зі спільної власності майно, ускладнює на сьогоднішній день можливість здійснити реєстрацію права власності позивача на нежитлове приміщення, яке було набуте ним в порядку приватизації.

Звертаючись до суду, ТОВ «Ательє «Головні убори», cпособом захисту свого порушеного права, відповідно до ст.16 ЦК України, обрало визнання права власності на 11/100 часток в загальному складі будівлі по АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1)якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах);

2)у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності виступає особа, яка вже є власником.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 26 січня 2018 року, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Оскільки під час здійснення первісної реєстрації права власності на нежитлові приміщення як на частки з будівлі, що належала на праві спільної власності відповідачам та особам, у яких вони придбали приміщення, не було враховано наявність права власності на спірне приміщення площею 34,9 кв.м, яке належало Товариству покупців, що в подальшому призвело до неможливості реєстрації права власності за позивачем як правонаступником вказаного товариства, то відповідачами є власники приміщень в будівлі по АДРЕСА_4 , тобто відповідачі у справі.

Отже, відсутність заперечень проти задоволення позову з боку відповідачів не свідчить про відсутність спору та можливість захисту прав позивача в позасудовому порядку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що між сторонами існує спір щодо нежитлових приміщені загальною площею 34,9 кв.м., по АДРЕСА_1 , а тому відсутні підстави, передбачені ст. 392 ЦК України для визнання за відповідачем права власності. є помилковим.

За такого, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходиться у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Організації, які не є юридичними особами, не можуть мати майно на праві власності.

Вказані положення Цивільного кодексу набули чинності після укладення Товариством покупців договору купівлі-продажу спірних житлових приміщень в результаті приватизації (1995р.).

Отже, створюючи та реєструючи в 2017 році ТОВ «Ательє «Головні убори», його засновники - члени Товариства покупців - не могли внести до статутного фонду цього підприємства спірні приміщення, оскільки за положеннями Цивільного кодексу (в редакції 2004р.) вони не вважалися його власниками, та право власності не було зареєстровано за товариством покупців.

Разом з тим, згідно зі Статутом створена юридична особа є правонаступником Товариства покупців. Відомості про це в державному реєстрі юридичних осіб не відображаються, оскільки засновники цієї юридичної особи (товариство покупців) не було до цього юридичною особою.

Що стосується передачі майна членами Товариства покупців до статутного фонду ТОВ «Ательє «Головні убори», то слід зазначити наступне.

Відповідно до діючого законодавства засновником можуть бути

фізичні чи юридичні особи, які зазначаються в Статуті та заявах картках про реєстрацію та особи яких встановлює реєстратор на підставі паспортів (щодо фізичних осіб) чи документів, що уповноважують керівника (представника) юридичної особи. За такого державним реєстратором було запропоновано членам Товариства покупців ( ОСОБА_11 та ОСОБА_9 ) стати засновниками ТОВ «Ательє «Головні убори» та зазначити, що воно є правонаступником Товариства покупців.

Отже, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 формально як юридичні засновники юридичної особи не могли зазначити в Статуті про передання до статутного капіталу товариства спірного майна, власниками якого вони як фізичні особи не були, так як його власником було Товариство покупців.

Таким чином, право Товариства покупців зареєструвати за новоствореною юридичною особою отримане в результаті приватизації майно перейшло до даної юридичної особи позивача по справі.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. При цьому, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. До того ж, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

За своїм змістом, право власності є право власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР від 8 липня 1963 року (в редакції станом на час виникнення права власності на спірне приміщення), цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Отже, цивільні права і обов`язки могли виникати як з угод, передбачених законом, так і не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; наслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» ( в редакції станом на час виникнення права власності на спірне приміщення) приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Одним із способів приватизації згідно з абз.4 ч.І ст.15 Закону України «Про приватизацію державного майна» є викуп об`єктів малої приватизації товариствами покупців створеними працівниками цих об`єктів. Приватизація майна державних невеликих підприємств (об`єктів малої приватизації) здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (ч.2 ст.15).

Стаття 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції станом на час набуття права власності на спірне приміщення (далі - Закон) визначає такі способи приватизації як викуп, продаж на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ст.5 Закону покупцями об`єктів малої приватизації можуть бути фізичні та юридичні особи, які визнаються покупцями відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств». Частиною 2 ст.8 Закону «Про приватизацію державного майна» передбачалося, що для спільної участі у приватизації громадяни можуть засновувати господарське товариство або товариство покупців шляхом укладання угоди про сумісну діяльність. Товариство покупців має повноваження на: подання заяви на приватизацію; одержання кредитів; участь в аукціоні, конкурсі, викупі підприємства; укладання договору купівлі-продажу; прийняття майна у власність; підготовку установчих документів і вирішення інших організаційних питань щодо створення на основі придбаного майна господарського товариства чи іншого виду підприємства; участь як позивача або відповідача в суді чи арбітражному суді. У межах своїх повноважень товариство покупців користується правами юридичної особи.

Спірне приміщення було продане товариству покупців по конкурсу.

Відповідно до ст.15 Закону продаж об`єктів малої приватизації за конкурсом полягає у передачі права власності покупцю, який запропонував найкращі умови подальшої експлуатації об`єкта або за рівних умов - найвищу ціну. Порядок проведення конкурсу передбачений ст.19 Закону. Всі умови конкурсу були дотримані та порушень законодавства не було допущено.

Відповідно до ст.24 Закону до покупця, який придбав на аукціоні, конкурсі об`єкт приватизації, переходить право володіння, користування і розпорядження цим об`єктом з моменту удару молотка ліцітатора або підписання протоколу засідання конкурсної комісії про визначення остаточного переможця, при викупі підприємства - з дати прийняття органом приватизації рішення про викуп.

Право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню. Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації місцевою Радою народних депутатів ст.25 Закону).

Відповідно до ст. 153 Цивільного кодексу УРСР договір вважається укладеним, коли їж сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних мовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 115 ЦК господарське товариство господарське товариство є власником:

1)майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;

2)продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;

3)одержаних доходів;

4)іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, Товариство покупців » набуло у власність в результаті конкурсу нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 34,9 кв.м. по АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 серпня 1995 року Кошти було за майно сплачено відповідно до умов договору, що підтверджується приватизаційними платіжними дорученнями, та майно було передано товариству покупців, що підтверджується актом передачі майна об`єкта приватизації від 6 вересня 1995 року.

Вподальшому члени Товариства покупців передали право на це майно створеному ними Товариству з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори», яке є правонаступником Товариства покупців.

Доказом наявності приміщення загальною площею 34,9 кв.м. в будівлі по АДРЕСА_2 є к зведений акт, складений при проведенні первинної інвентаризації КП « Вознесенське МБТІ» 18 березня 1999 року та акти оцінки цього майна, проведені в ході приватизації, а так само і договір купівлі-продажу.

Відповідно до інвентаризації, проведеної КП «Вознесенське МБТІ» в травні 2018 року також підтверджується наявність приміщень площею 29 кв.м та 5,9 кв.м в будівлі по АДРЕСА_2 станом на час розгляду справи в суді. Згідно розрахунку КП «Вознесенське МБТІ» дані приміщення складають 11/100 часток від загальної площі всієї будівлі.

Оскільки державний реєстратор ,через реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості за відповідачами, позбавлений можливості та повноважень встановлювати частку спірних приміщень в загальній площі, до якої входить площа спірних приміщень, то іншого способу визначити частку приміщень, що належать позивачу, ніж в судовому порядку, не існує.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 392 ЦК України, колегія суддів вважає доведеним факт належності на праві власності ТОВ «Ательє «Головні убори» нежитлових приміщень, площею 29 кв.м. та площею 5,9 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м. по АДРЕСА_1 , що в загальному складі зазначеної будівлі становить 11/100 часток, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору не звернув належної уваги на зазначені обставини та невірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Ательє «Головні убори».

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 392 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори», подану представником Вуїв Оксаною Вікторівною задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» задовольнити.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» право власності на 11/100 часток в загальному складі будівлі по АДРЕСА_1 , які складаються з нежитлових приміщень, площею 29 кв.м. та площею 5,9 кв.м., загальною площею 34,9 кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року