Справа№592/6443/19
Провадження №2/592/94/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Олійник В. О. ,

позивачки: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суд м. Суми з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, із змісту якого вбачається, що вона є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.04.2009 року, технічним паспортом від 04.03.2009 року та витягом про реєстрацію права власності та нерухоме майно № 22567080 від 24.04.2009 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з нею за вказаною адресою зареєстровані її неповнолітні діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у квартирі зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 , її колишній чоловік, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.12.2004 року до 23.12.2014 року. Шлюб розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.12.2014 року (справа № 592/12879/14-ц) . На даний час відповідач самовільно, за відсутності її згоди як власниці квартири, використовує її як житло та мешкає в ній разом з співмешканкою - ОСОБА_5 . Її та дітей до квартири відповідач та його співмешканка не пускають, перешкоджаючи її у користуванні своїм майном. 03.04.2019 року вона у черговий раз прийшла до своєї квартири, але її не впустила співмешканка відповідача, мотивуючи небажанням надавати їй можливість користування житлом, діючи у змові з відповідачем. У зв`язку з цим вона викликала поліцію та спеціаліста по відмиканню замків. Але навіть такими заходами та зусиллями вона до свого житла не потрапила. Відповідач, прибувши до квартири, також відмовив їй у доступі до квартири, викинув на східці дитячі речі і погрожував поліцейським за втручання у приватне життя. Відповідно до положень ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Так, згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Приписами ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі) , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) . Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене те, що відповідач неправомірно проживає одноособово у квартирі, хоча не є членом сім`ї її власниці, також самовільно та протиправно вселив до квартири співмешканку - ОСОБА_5 , чинить перешкоди їй як власниці квартири та її неповнолітнім дітям у користуванні житлом, що є підставою для зобов`язання відповідача та інших осіб не чинити власниці квартири та дітям у користуванні майном, шляхом надання вільного доступу до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у будь-який час доби з дотриманням відповідачем та його співмешканкою правил співжиття та суспільного порядку. Законом обов`язковість заходів досудового врегулювання спору не передбачено, такі заходи не проводились. Заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися. Попередній розрахунок судових витрат: судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сплата судового збору) . У подальшому не планує понести судові витрати. Іншого позову до цього ж відповідача, з тим же самим предметом та з тих самих підстав не подавалось. До позовної заяви надає копії наступних документів: свідоцтво про право власності на нерухоме майно; технічний паспорт; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно; довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні; паспорт, картка платника податку, паспорт відповідача. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 175 - 177 ЦПК України, вона просила: 1. Позов задовольнити. 2. Усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) , не чинити перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання вільного доступу до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у будь-який час доби з дотриманням ОСОБА_2 правил співмешкання та суспільного порядку. 3. Судові витрати покласти на відповідача (вхідний № 223891/19 від 24.04.2019 року) (а. с. 2 - 4) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.05.2019 року було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні майном. Було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. По справі було призначено підготовче судове засідання. Ухвала набрала законної сили 08.05.2019 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/81636436) (а. с. 18) .

30.05.2019 року відповідач ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про те, що 08.05.2019 року Ковпаківським районним судом м. Суми було відкрито провадження у цивільній справі № 592/6443/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном. В ухвалі суду від 08.05.2019 року зазначено наступне: здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначити по справі підготовче судове засідання на 30.05.2019 року на 16 годину 30 хвилин; роз`яснити відповідачу право протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву. Копію ухвали суду від 08.05.2019 року та позовну заяву із доданими матеріалами ОСОБА_2 отримав 24.05.2019 року, що підтверджується поштовим конвертом, відправлення № 910, повідомлення про отримання поштового відправлення № 910 міститься в матеріалах справи. Відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною. Свою позицію обґрунтовує наступним. По-суті справи. Він - ОСОБА_2 в період часу з 25.04.2004 року до 06.01.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого 25.12.2004 року Сумським міським управлінням юстиції Сумської області та рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.12.2014 року у справі № 592/12879/14-ц. 24.04.2009 року під час перебування у шлюбі за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23.04.2009 року виконавчим комітетом Сумської міської ради серії САС № 599672, була зареєстрована квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була набута у шлюбі із позивачкою, придбана в кредит, оформлений на ім`я відповідача у ВАТ "Ерсте Банк" , що може підтвердити безпосередньо позивачка та перебуває в іпотеці ПУАТ "Фідобанк" , яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ "Ерсте Банк" . Позивачка з вересня 2014 року і по цей час не проживає за вказаною адресою, а також в період часу з 30.11.2016 року до 27.03.2019 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними відмітками в паспорті позивачки та можна встановити безпосередньо в судовому засіданні. Витрат на утримання квартири позивачка не здійснювала та не здійснює. Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Отже, квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Позивачка стверджує, що відповідач самовільно, за відсутності її згоди як власниці квартири, використовує її як житло та мешкає в ній разом з співмешканкою - ОСОБА_5 . Її та дітей до квартири відповідач та його співмешканка не пускають, перешкоджаючи їй у користуванні її майном. 03.04.2019 року вона у черговий раз прийшла до своєї квартири, але її не впустила співмешканка відповідача, мотивуючи небажанням надавати їй можливість користування житлом, діючи у змові з відповідачем. У зв`язку з цим вона викликала поліцію та спеціаліста по відмиканню замків. Але навіть такими заходами та зусиллями вона до свого житла не потрапила. Відповідач, прибувши до квартири, також відмовив їй у доступі до квартири, викинув на східці дитячі речі та погрожував поліцейським за втручання у приватне життя. Жодного доказу в підтвердження зазначених обставин позивачкою надано не було. Проте, зазначені обставини є викривленими та не відповідають дійсності, оскільки, по-перше, позивачка самостійно та на власний розсуд, разом із дітьми, переїхала до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві спільної часткової власності разом із її сестрою та матір`ю, які понад 10 років фактично проживають в Італійській Республіці, в якій проживає разом з дітьми і на даний час. По-друге, позивачка забрала всі особисті речі та речі дітей, а також меблі, крім меблів на кухні, які забрала 09.02.2018 року. В квартирі залишилися велосипеди та санчата дітей, якими вони користувалися у відповідну пору року, а в міжсезоння знаходилися в квартирі до 03.04.2019 року. Також він повідомляє суд про те, що 28.11.2016 року позивачка повідомила відповідача про те, що хоче зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дітей за адресою: АДРЕСА_2 , з метою оформлення субсидії на сплату житлово-комунальних послуг. 30.11.2016 року позивачка зареєструвала своє місце проживання та місце проживання дітей за адресою: АДРЕСА_2 . 03.04.2019 року позивачка з`явилася за адресою: АДРЕСА_1 , та почала вимагати у ОСОБА_5 , яка проживає із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2018 року, передати їй особисті речі, що є абсурдом, оскільки всі особисті речі, речі дітей, а також меблі вона забрала ще у вересні 2014 року. В свою чергу ОСОБА_5 запропонувала зателефонувати відповідачу та вирішити ці питання із ним. Позивачка жодних перешкод у доступі до квартири не мала та не має, оскільки замок на вхідних дверях ніхто не змінював і позивачка має ключ. Крім того, позивачка на власний розсуд та в будь-який час відвідує квартиру, але до 03.04.2019 року здійснювала такі відвідини за час відсутності в квартирі відповідача та ОСОБА_5 . Проте, невідомо з яких причин, на погляд відповідача, для створення конфліктної ситуації, позивачка викликала поліцію та невідому особу, яка відкрила вхідний замок, хоча у позивачки є ключ від цього замка, і розпочала сварку, посилаючись на те, що вона є єдиною власницею квартири, зареєстрована в ній з 27.03.2019 року, і що невстановлені особи чинять їй перешкоди у користуванні її майном. Відповідач з`явився до квартири і попросив співробітників поліції пояснити, на якій підставі вони сприяли псуванню майна, а саме: замка вхідної двері, враховуючи те, що у позивачки є ключ і вона може самостійно відкрити вхідні двері та зайти до квартири, а її виклик поліції здійснено для фіксації неіснуючих розіграних обставин. Встановивши дійсні обставини співробітники поліції поїхали. Після цього відповідач запитав позивачку в чому зміст її дій, на що вона повідомила його про те, що не бажає, щоб відповідач і ОСОБА_5 проживали в її квартирі та що вона має намір передати квартиру третім особам в оренду з метою отримання орендної плати, мотивуючи це тим, що відповідач не сплачує їй коштів, а саме: орендної оплати за користування квартирою. В свою чергу відповідач повідомив позивачці про те, що користується квартирою на праві спільної сумісної власності за її згодою і не чинить їй жодних перешкод у користуванні квартирою, але платити орендну плату він не буде. Позивачка зазначила про те, що хоче забрати велосипеди та санчата дітей. Відповідач виніс їй ці речі. Після цього позивачка пішла, проте повідомила, що все ж таки доб`ється того, щоб відповідач і ОСОБА_5 або з`їхали з квартири або почали сплачувати кошти за її використання. В ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено про те, що правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. В ст. 321 ЦК України зазначено про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи те, що згідно свідоцтву про право власності на нерухоме майно, виданому 23.04.2009 року виконавчим комітетом Сумської міської ради серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 є титульною власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , всі договори та особові рахунки на житлово-комунальні послуги, оформлені на її ім`я. Позивачка без повідомлення та згоди відповідача орієнтовно в грудні 2016 року розірвала договір із ПАТ "Укртелеком" про надання послуг аналогового зв`язку, а в серпні 2018 року припинила договір про надання послуг доступу до мережі Інтернет. Він повторно звертає увагу суду на те, що витрат на утримання квартири, а саме: оплату житлово-комунальних послуг позивачка не здійснювала та не здійснює. 22.05.2019 року відповідачу стало відомо про те, що позивачкою було розірвано договір про надання послуг з розподілу електричної енергії за об`єктом споживання, а саме: кв. АДРЕСА_3 . Відповідачу, зі слів співробітників ПАТ "СУМИОБЛЕНЕРГО" та ТОВ "ЕНЕРА СУМИ" , стало відомо про те, що підставою розірвання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії є заява ОСОБА_1 , яка умисно не повідомила оператора системи та електоропостачальника про те, що вона не уповноважена на такі дії та цими діями порушує права іншої особи, а саме: ОСОБА_2 . Отже, саме позивачка здійснює порушення прав відповідача на мирне володіння та користування об`єктом права спільної сумісної власності. Ст. ст. 76 - 79 ЦПК України, поміж іншим, встановлене наступне, - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В ст. ст. 81, 83 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч. ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Відповідач не має об`єктивної можливості надати суду докази самовільного припинення позивачкою договорів про надання послуг з розподілу електричної енергії (ПАТ "СУМИОБЛЕНЕРГО" ) та електоропостачання (ТОВ "ЕНЕРА СУМИ" ) , які є в наявності у ОСОБА_1 , і які можуть підтвердити факт того, що саме остання вживає заходів, які порушують права відповідача на мирне володіння та користування об`єктом права спільної сумісної власності. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 43, 84, 178 ЦПК України, він просив суд: 1. Витребувати у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , договори (додаткові договори) про розірвання (припинення) договорів про надання послуг з розподілу електричної енергії (ПАТ "СУМИОБЛЕНЕРГО" ) та електоропостачання (ТОВ "ЕНЕРА СУМИ" ) по об`єкту споживання за адресою: АДРЕСА_1 . 2. Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном в повному обсязі (вхідний № 30330/19 від 30.05.2019 року) (а. с. 26, 27) .

07.06.2019 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій він зазначив про те, що 08.05.2019 року Ковпаківським районним судом м. Суми було відкрито провадження у цивільній справі № 592/6443/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном. В ухвалі суду від 08.05.2019 року зазначено наступне: здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначити по справі підготовче судове засідання на 30.05.2019 року на 16 годину 30 хвилин; роз`яснити відповідачу право протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву. Копію ухвали суду від 08.05.2019 року та позовну заяву із доданими матеріалами ОСОБА_2 отримав 24.05.2019 року, що підтверджується поштовим конвертом (відправлення № 910 (копія додається, оригінал у ОСОБА_2 ) та роздруківкою з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" про відстеження поштового відправлення № 910 (додається) . Згідно ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. По-суті справи. ОСОБА_2 в період часу з 25.04.2004 року до 06.01.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про одруження (серії НОМЕР_3 ) , виданим 25.12.2004 року Сумським міським управлінням юстиції Сумської області (копія додається, оригінал у ОСОБА_1 ) та рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.12.2014 року у справі № 592/12879/14-ц (копія додається, оригінал в матеріалах цивільної справи № 592/12879/14-ц Ковпаківського районного суду м. Суми) . 24.04.2009 року, під час перебування у шлюбі, за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23.04.2009 року виконавчим комітетом Сумської міської ради (серії НОМЕР_5 ) , була зареєстрована двокімнатна кв. АДРЕСА_3 (копія в матеріалах справи, оригінал у ОСОБА_1 ) . Отже, кв . АДРЕСА_3 Суми є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_1 та власністю її колишнього чоловіка - ОСОБА_2 . Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 1 ст. 61 СК України зазначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) , приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В ч. 1 ст. 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 24.04.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Ковпаківського районного суду м. Суми з вимогами до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, в якій, поміж іншим, зазначила про те, що ОСОБА_2 самовільно, за відсутності згоди ОСОБА_1 , як власниці квартири, використовує її як житло та мешкає в ній. З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 не визнає його права спільної сумісної власності на квартиру. Ч. 2 ст. 71 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Крім того, в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року зазначено про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України) , а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України) . Про порушення свого права співвласника квартири, набутої під час шлюбу, він дізнався 24.05.2019 року. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Крім того, в п. п. 22, 25, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року зазначено про те, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири складає 219817,00 грн. . Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивач не вживав заходи досудового врегулювання спору, оскільки законом не визначено обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору. Позивач стверджує про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - на даний час, складається з суми сплаченого судового збору. Керуючись ст. ст. 57, 60, 69 - 72 СК України, ст. 372 ЦК України, ст. ст. 193, 194 ЦПК України, він просив: 1. Здійснити поділ майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 2. Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 . Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_8 . Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: і АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати (вхідний № 31827/19 від 07.06.2019 року) (а. с. 32, 33) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.08.2019 року було закрито підготовче провадження та було призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя до судового розгляду по суті на 02.09.2019 року на 16 годину 30 хвилин. Ухвала набрала законної сили 09.08.2019 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83550093) (а. с. 60) .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вона просила первісний позов задовольнити повністю, зустрічний позов вона визнала частково, за виключенням позовної вимоги про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 судових витрат.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав пояснення, аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві та у відзиві на первісну позовну заяву. Він просив зустрічний позов задовольнити повністю, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , пояснення відповідача ОСОБА_2 , дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, в тому числі, вирішивши питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, керуючись законом, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов до наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що 25.04.2004 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданим 25.12.2004 року Сумським міським управлінням юстиції Сумської області. Прізвище після одруження: чоловіка ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_7 (а. с. 37) .

24.04.2009 року за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 23.04.2009 року виконавчим комітетом Сумської міської ради серії САС № 599672 зареєстрована двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 5, 8, 46, 47) .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.12.2014 року у справі № 592/12879/14-ц, провадження № 2/592/3000/14 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено повністю. Було ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 25.122004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області, актовий запис № 1497. Рішення набрало законної сили 06.01.2015 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/42042408) (а. с. 38) .

Із змісту довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб № 14.03-08/34867, виданої 05.04.2019 року управлінням "Центр надання адміністративних послуг у м. Суми" Сумської міської ради вбачається, що в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Усього 4 осіб (а. с. 9) .

Із змісту довідки "Про результати розгляду матеріалів ЄО № 21891 від 03.04.2019 року за фактом звернення ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з приводу того, що вона не може потрапити до свого місця мешкання" дільничного офіцера поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції Супруна Р. Д. від 12.04.2019 року, погодженої начальником сектору превенції Сумського ВП ГУНП в Сумській області майора поліції Бондаренка Д. В. 12.04.2019 року, з якою 13.04.2019 року був ознайомлений начальник Сумського ВП ГУНП в Сумській області полковник поліції Карабута П. І. , вбачається, що під час перевірки було здійснено телефонний дзвінок до заявниці, в розмові остання повідомила про те, що претензій ні до кого не має, від написання заяви та надання письмових пояснень відмовилася, ОСОБА_1 повідомила про те, що до поліції вона звернулася з метою інформування (а. с. 66) .

Із змісту довідки "Про результати розгляду матеріалів ЄО № 22534 від 05.04.2019 року за фактом звернення ОСОБА_1 з приводу того, що чоловік не повертає речі" дільничного офіцера поліції Сумського ВП ГУНП в Сумській області старшого лейтенанта поліції Супруна Р. Д. від 16.04.2019 року, погодженої начальником сектору превенції Сумського ВП ГУНП в Сумській області майора поліції Бондаренка Д. В. 16.04.2019 року, з якою 16.04.2019 року був ознайомлений начальник Сумського ВП ГУНП в Сумській області полковник поліції Карабута П. І. , вбачається, що під час телефонного дзвінка до заявниці, остання повідомила про те, що 03.04.2019 року вона звернулася до поліції, оскільки не могла відчинити двері квартири та для виклику майстра повинна була бути фіксація даного факту в органах поліції. Також під час розмови ОСОБА_1 повідомила про те, що претензій до колишнього чоловіка на даний час не має (а. с. 65) .

Згідно звіту про оцінку майна товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингове агентство "Святозаров та партнери" ринкова вартість двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 08.04.2019 року становить 219817,00 грн. (а. с. 39 - 50) .

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, одним з найвагоміших правил щодо здійснення права власності є положення про здійснення власником тріадних правомочностей своїм майном на власний розсуд. Тобто власник здійснює їх за власною волею і не зобов`язаний отримувати на це дозвіл інших осіб. Дія цього правила не скасовується і тоді, коли правомочності власника реалізуються його представником, адже останній вчиняє відповідні дії за волею власника, виконує його вказівки. Дії власника не повинні суперечити також моральним засадам суспільства. Наприклад, власник не має права використовувати належне йому майно для виготовлення порнографічних видань чи виробів, не повинен піддавати катуванню належних йому тварин, жорстоко поводитися з ними.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Норма про непорушність права власності стосується всіх її форм тоді як ст. 41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Позбавлення власника права власності можливе у випадках звернення стягнення на майно за його борговими зобов`язаннями, конфіскації майна як санкції за скоєні адміністративні правопорушення чи кримінальні злочини. Здійснюється припинення права власності в судовому порядку.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Велике практичне значення має правильне встановлення особи власника конкретного майна. В ст. 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Слід уточнити, що йдеться про спільне володіння та користування спільним майном, тобто за загальним правилом усі учасники мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. Отже, без існування такої домовленості, враховуючи те, що право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього, кожен із співвласників може вимагати доступу до володіння та користування усім спільним майном. Безумовно, здійснення повноважень володіння та користування одним з учасників щодо усього спільного майна не може не порушувати аналогічних речових прав інших співвласників (ч. 2 ст. 13 ЦК України) , тому встановлення домовленості щодо порядку володіння та користування спільним майном може бути вельми доцільним для співвласників.

В ч. 1 ст. 391 ЦК України зазначено про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Зазначений позов отримав назву "негаторний" . Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Крім того, негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. Негаторним є також позов власника про усунення перешкод у здійсненні користування майном третіми особами, в яких існували підстави для цього, але вони згодом відпали (наприклад, у разі визнання угоди недійсною, припинення договору за угодою сторін та інше) . Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Проте, ст. 391 ЦК України не встановлює ознаку протиправності дій особи. У судовій практиці відзначається про необхідність наявності протиправності у діях особи-відповідача. Так, у п. 7 інформаційного листа Вищого арбітражного суду України "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом" від 31.01.2001 року зазначається про те, що для подання негаторного позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об`єктивно порушували права власника і були протиправними. В судовій практиці позивачі, як правило, не називають позов про усунення перешкод у здійсненні права власності негаторним, а лише зазначають конкретний зміст вимог, що не перешкоджає розгляду їх судом. Однак важливо, щоб позов про усунення перешкод у здійсненні власником правомочностей користування чи розпорядження відповідав вимогам цивільного процесуального законодавства, тобто щоб він відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими, як вже зазначалося, є його предмет і підстава. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо) . Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для сімейного законодавства традиційним є режим спільності майна подружжя. Він передбачає об`єднання майна дружини та чоловіка в єдину майнову масу та встановлення ряду спеціальних правил щодо його володіння, користування та розпоряджання. У сучасному розумінні сутності режиму спільності подружжя розглядається як особи, які мають спільний інтерес у підтриманні майнового благополуччя сім`ї, а їхні відносини характеризуються як відносини економічного партнерства. Внесок кожного з подружжя незалежно від його конкретного виразу та обсягу розглядається як суттєвий і необхідний елемент формування і підтримання майнової спільності. Таким чином, фундаментальна концепція режиму майнової спільності виражається в принципі економічного партнерства подружжя. Режим спільності майна подружжя означає, що: - майно, набуте подружжям за час шлюбу, вважається спільним, якщо інше не встановлено договором сторін або законом; - дружина та чоловік мають рівні права відносно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності; - майно належить подружжю без визначення часток кожного з них у праві власності; - права подружжя на майно визнаються рівними незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) ; - до того часу, поки не буде доведене протилежне, вважається, що кожен з подружжя при розпорядженні спільним майном діє в інтересах подружжя. Режим спільності знайшов своє логічне закріплення в СК України, що свідчить про його життєздатність в умовах нашого суспільства. В ч. 1 ст. 60 СК України закріплено загальне правило: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу) . Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується) , що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Нерідко при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута до шлюбу або за час шлюбу на власні кошти цієї особи. Такі факти потребують доведення в суді. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя. Подружжя може за своєю згодою, зокрема у шлюбному договорі, встановити режим роздільності майна, набутого за час шлюбу. У такому разі презумпція спільності майна буде спростована за згодою сторін. ЦК України передбачає державну реєстрацію прав на нерухомість (ст. 182 ЦК України) . Факт реєстрації майна, набутого за час шлюбу, на ім`я лише одного з подружжя, не впливає на його правовий режим (режим спільності майна) . Наприклад, за час шлюбу один з подружжя за згодою другого з подружжя уклав договір купівлі-продажу квартири (ст. 65 СК України) . Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення речових прав на нерухоме майно у покупця (Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" № 1952-IV від 01.07.2004 року) . Однак реєстрація права власності на квартиру, яка була зроблена на підставі договору купівлі-продажу квартири, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність квартири до його (покупця) роздільного майна. Якщо квартира була набута за час шлюбу, то, незважаючи на факт її реєстрації на ім`я лише одного з подружжя, це майно вважається спільним майном подружжя, якщо інше не буде визначено за згодою подружжя або у разі спору - не доведено в суді. Такі поняття як "майно подружжя" та "об`єкти права спільної сумісної власності подружжя" не тотожні. Перше з них є більш широким. Якщо об`єктом права спільної власності подружжя є лише речі, то поняття "майно" вміщує також майнові права та обов`язки сторін. Так, до спільного майна подружжя належать права вимоги, за якими дружина або чоловік виступають на боці кредитора. Якщо в період шлюбу на ім`я одного з подружжя було внесено вклад у банківську установу, вважається (за відсутності інших доказів) , що цей вклад належить до спільного майна подружжя. Той з подружжя, хто безпосередньо є стороною договору банківського вкладу, має відповідне право вимоги до банку. Однак у разі його смерті другий з подружжя може вимагати визнання за ним права власності на половину грошового вкладу (окрім того, що другий з подружжя є спадкоємцем першої черги) . СК України побудовано за традиційною схемою, де майно подружжя розглядається лише в межах об`єктів права власності. Про це свідчать навіть назви відповідних глав СК України (гл. 7 СК України "Право особистої приватної власності подружжя" , Глава 8 "Право спільної сумісної власності подружжя") . Сімейне законодавство не розкриває детально зміст поняття "майно, набуте за час шлюбу" . Відсутній в ньому і перелік такого майна. До речей, які входять до складу подружнього майна, зокрема належать житлові будинки, квартири, дачі, гаражі, предмети домашнього вжитку, гроші, вклади у кредитних установах тощо. Режим спільності майна подружжя хоча і спрямований на створення майнової єдності подружжя, та має, як відомо, певні виключення. Це свідчить про те, що режим спільності не є абсолютним. Спільним вважається лише майно, що було набуте подружжям за час шлюбу. Деякі інші види майна (майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, за час шлюбу в порядку спадкування тощо) визнаються роздільним майном подружжя. Такий підхід дає підстави вважати, що правовий режим майна подружжя, що діє сьогодні в Україні, належить до режиму спільності набутого. Подружжя об`єднане єдиною метою забезпечення майнових інтересів сім`ї і кожен з них робить внесок для її досягнення. Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу, то воно складає спільність, якщо ж у певних відносинах кожен з подружжя діяв самостійно, то спільність майна не виникає. В ч. 1 ст. 60 СК України закріплене загальне правило: майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Лаконічність та змістовність традиційної для сімейного законодавства норми не викликає сумніву.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дана стаття визначає загальні засади визначення об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Загальний її зміст полягає в тому, що закон заздалегідь не обмежує коло об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, зараховуючи до них будь-яке майно. Разом з тим оскільки право спільної власності подружжя не є особливою формою власності, а лише надає подружжю - суб`єктам права приватної власності - спеціальні повноваження щодо здійснення належного їм права власності, то на правовий режим спільної сумісної власності поширюються ті заборони та обмеження, які притаманні праву приватної власності. Зокрема, оскільки об`єктом праві приватної власності не можуть бути речі, вилучені з цивільного обороту (ст. 178 ЦК України) , природно, що аналогічна заборона поширюється і на подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Ч. 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З цього слідує, що усі правила, які регулюють порядок та встановлюють обмеження у розпорядженні спільним сумісним майном, зберігають свою силу для колишнього подружжя і після припинення шлюбу, якщо тільки режим спільної сумісної власності не був припинений у зв`язку з поділом майна. При цьому рішення суду про розірвання шлюбу, яким не був здійснений поділ майна подружжя, не є документом, який встановлює право особистої роздільної власності у колишнього подружжя навіть в тих випадках, коли в ньому вказано, що кожний з подружжя не має майнових претензій до другого. Тому у випадках, коли після розлучення один з колишнього подружжя має намір відчужити майно та при цьому не може документально підтвердити наявність у нього права особистої власності на дане майно, нотаріус не має права посвідчувати такий правочин без згоди другого з подружжя. Якщо відчужував вважає майно - предмет майбутнього правочину - своєю особистою власністю, він може звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на це майно. Крім того, значення ч. 1 ст. 68 СК України полягає в тому, що вона якраз і вимагає поширювати на розпорядження майном, що залишається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, норми, аналогічні тим, які застосовуються до подружжя, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Іншими словами, договірне регулювання може бути основним, але не єдиним способом розпорядження майном колишнім подружжям.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Саме по собі розірвання шлюбу автоматично не призводить до поділу спільного майна подружжя (ч. 1 ст. 68 СК України) . В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (ст. 70 СК України) .

Ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) , приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Подружжя мають право відступити від принципу рівності часток при поділі на підставі шлюбного договору (ч. 3 ст. 97 СК України) , якщо тільки дане положення шлюбного договору не ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище (ч. 4 ст. 93 СК України) . Крім того, підставою для зміни рівності часток подружжя СК України називає також "домовленість" між подружжям. Під такою "домовленістю" слід розуміти укладення між подружжям договору про поділ майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 69 СК України) . Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 69 СК України) . Незважаючи на те, що ст. 71 СК України, яка визначає порядок поділу спільного майна подружжя, не приділяє уваги іншим питанням, крім поділу речей, об`єктом поділу можуть бути також майнові права (ч. 1 ст. 61 СК України) , а також майнові обов`язки за умови, що вони входять до складу спільної сумісної власності подружжя (ч. 4 ст. 65, ч. 2 ст. 73 СК України) . Іншими словами, саме вартість майна подружжя в цілому, а не лише вартість речей, має враховуватись при застосуванні принципу рівності часток подружжя. Ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України встановлюють підстави для відступу від принципу рівності часток за рішенням суду. По-перше, це можливо якщо суд встановить обставини, які "мають істотне значення" . Приклади таких обставин, наведені в ч. 2 ст. 70 СК України, переконують, що в основу відповідного судового рішення можуть бути покладені випадки, коли один з подружжя, зокрема, не вносив достатньої кількості матеріальних коштів до сімейного бюджету або не бажав працювати незважаючи на те, що мав можливість для цього, витрачав майно подружжя для задоволення виключно або переважно своїх особистих потреб, укладав від імені подружжя матеріально обтяжливі зобов`язання, знищив чи пошкодив спільне майно зі своєї вини тощо. Перелік підстав, які дають можливість суду відступити від принципу рівності часток подружжя є відкритим. До інших випадків слід віднести обставини, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України) (абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного уду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року) . По-друге, суд може присудити більшу частку одному з подружжя за умов, що: 1) з нею, ним проживають діти, повнолітні син, дочка, які є непрацездатними; 2) дана особа не отримує аліментів або їхній розмір є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, повнолітніх сина, дочки або другого з подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При цьому дана стаття акцентує увагу лише на поділі речей у натурі. Особливостей розподілу майнових прав та обов`язків СК України не передбачає. Ч. 1 ст. 71 СК України фактично дублюються норми ст. ст. 69, 70 СК України, з яких слідує наявність двох способів поділу майна: позасудового та судового. При здійсненні поділу на основі домовленості між подружжям останні самостійно визначають засади такого поділу, враховуючи при цьому загальне положення ч. 1 ст. 70 СК України про рівність часток, а також неможливість поставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище (ч. 4 ст. 93 СК України) . Незважаючи на те, що дана норма ніби розрахована винятково на регулювання відносин за шлюбним договором, її доцільно використовувати за аналогією і в тих випадках, коли поділ відбувається не на основі шлюбного договору, а оформляється договором про поділ. При здійсненні поділу в судовому порядку суд також має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення" , якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Головним значенням поділу майна, що є у спільній сумісній власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі. Поділ може бути проведений як за договором між співвласниками, так і в судовому порядку. Про поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні. З цього слідує, що необхідною умовою здійснення поділу є попереднє визначення часток за домовленістю співвласників або в судовому порядку. Якщо майно не може бути поділено між співвласниками у натурі пропорційно до розмірів їхніх часток, особа, яка отримала майно, вартість якого є меншою, ніж вартість частки у спільному майні, має право на компенсацію недоодержаного. Можлива і ситуація, при якій один або кілька з учасників спільної сумісної власності при поділі взагалі не отримують майно у натурі, а мають взамін цього право на грошову або іншу матеріальну компенсацію, розмір та форма якої визначається за домовленістю між співвласниками, а у разі виникнення спору - судом. Оскільки необхідною умовою поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, є попереднє визначення часток учасників у праві власності, при здійсненні поділу за ст. 372 ЦК України слід керуватися правилами, які регулюють поділ майна, що є у спільній частковій власності (ст. 367 ЦК України) , а також виділ частки (ст. 364 ЦК України) , адже процедури виділу і поділу відбуваються на аналогічних засадах. Ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. "Обставинами, що мають істотне значення" для зміни розміру часток на підставі судового рішення можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного із співвласників в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників, матеріальне становище співвласників тощо. Спеціальні норми, що визначають засади відступу від принципу рівності часток при поділі спільного майна, можуть міститися в окремих нормативних актах. Так, ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні питання про поділ майна між подружжям надає суду право відступити від засад рівності часток подружжя, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частка чоловіка або дружини може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України) .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 визнала факт того, що вона має ключі від замка вхідних дверей і має фактичну можливість потрапити до квартири в будь-який час. Отже, позивачкою ОСОБА_1 не було доведено факт вчинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 і ОСОБА_4 квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішенню Європейського суду з прав людини у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом" , воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві" . Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми" ; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба" , а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним) , але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Аналізуючи докази, надані позивачкою ОСОБА_1 , суд зазначає про те, що нею не було надано суду жодного переконливого доказу того, що відповідачем ОСОБА_2 створюються перешкоди для неї, а також її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, то суд дійшов наступного висновку.

Оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, оскільки майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити частково.

Отже, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном слід відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід задовольнити частково, слід здійснити поділ майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, слід визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , слід визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається Сумському апеляційному суду через суд першої інстанції - Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков