Дата документу 10.06.2020 Справа № 554/597/20
Провадження № 2/554/880/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за учатю секретаря судового засідання - Кучеренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Разом із нею у квартирі зареєстровано чотири особи, серед яких її сестра ОСОБА_2 , яка не проживала за вказаною адресою з 1995 року. Перешкоди членами сім`ї у користуванні останньою квартирою не чинились, остання не проживає наразі у квартирі понад один рік, комунальні платежі не сплачує, не несе інших витрат по утриманню квартири. Наявна реєстрація відповідача у належному позивачу житлі чинить перешкоди, як власнику житла, на вільне користування своєю приватною власністю та розпорядження майном, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 31.01.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 10.06.2020 року надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 10.06.2020 року не з`явилась, будучи належним чином повідомленою судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляла; відзив на позов, а також будь-яких інших письмових заяв чи клопотань на адресу суду від останньої не надходило.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі на підставі письмових матеріалів, про що постановлено ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.2000 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2005 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.01.2006 року.

Позивач вказувала, що за вказаною адресою значиться зареєстрованою її сестра ОСОБА_2 (відповідач у справі), однак фактично не проживає у вказаній квартирі з 1995 року.

З матеріалів справи встановлено, згідно з письмових показів гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , що проживають за сусідньою адресою: АДРЕСА_2 , засвідчених начальником КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради ОСОБА_5 , що фактично за адресою АДРЕСА_1 проживає троє осіб, а гр. ОСОБА_2 проживає в Російській Федерації у місті Челябінськ з 1995 року.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, виходячи з порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Реєстрація відповідача у домоволодінні позивача порушує її права як власника житла на вільне користування своєю приватною власністю.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання є фіксація дійсної адреси місця проживання особи та наслідком наявності у особи правових підстав користування відповідним житлом. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З викладеного вбачається, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що права позивача як власника вказаного нерухомого майна є порушеними, а тому підлягають захисту у визначений спосіб.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 72, 150 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 1-5, 10, 76-82, 95, 141, 258-259, 262-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 , виданий 18.04.2017 року, орган видачі - 5312, адреса зареєстрованого АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не встановлено, адреса зареєстрованого АДРЕСА_1 ).

Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції. Якщо повне рішення суду не було вручено позивачу у день його проголошення або складення, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.О. Материнко