ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/19866/14-ц

провадження № 61-18204св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Будівельне управління № 813»,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за зустрічним позовом: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Публічне акціонерне товариство «Будівельне управління № 813»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану його представником - адвокатом Канципою Євгенієм Сергійовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року, ухвалене у складі судді Гуменюк А. І., та постанову Київського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Будівельне управління № 813» (далі - ПАТ «Будівельне управління № 813»), про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 23 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ «Будівельне управління № 813» укладений договір кредитної лінії № 491/31/1/-1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у межах максимального ліміту в сумі 223 000 000 гривень, що надаються окремими траншами, зі сплатою 15% річних за користування кредитом на строк до 22 вересня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 26 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» як кредитором, ПАТ «Будівельне управління № 813» як позичальником і ОСОБА_1 як поручителем укладено договір поруки № 491/31/1-6. Згідно з цим договором поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником кредитних зобов`язань за договором кредитної лінії № 491/31/1/-1 і додатковим договорам до нього, які вже укладені або можуть укладатися у майбутньому.

Позивач вказує, що ПАТ «Будівельне управління № 813» неналежно виконувало свої зобов`язання з погашення кредиту і станом на 4 червня 2014 року має заборгованість у загальному розмірі 265 304 014,38 гривень, яку просить стягнути із ОСОБА_1 .

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом, уточненим у березні 2016 року, до ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Будівельне управління № 813» про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що договір поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року не підписував і волевиявлення на вступ у правовідносини із ПАТ «Державний ощадний банк України» у статусі поручителя за кредитними зобов`язаннями ПАТ «Будівельне управління № 813» не мав.

За таких обставин просив визнати вказаний договір недійсним з передбачених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» у задоволенні позову відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 , ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Будівельне управління № 813», з моменту його вчинення - 26 вересня 2011 року.

Стягнено з ПАТ «Державний ощадний банк України» і ПАТ «Будівельне управління № 813» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат по 1 733,13 гривень з кожного.

Суд першої інстанції з висновку експертів Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 40/1 від 17 листопада 2015 року встановив, що ОСОБА_1 договір поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року не підписував, тому дійшов висновку про недійсність цього договору з передбачених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав. Оскільки ОСОБА_1 не поручався за належне виконання ПАТ «Будівельне управління № 813» зобов`язань за договором кредитної лінії № 491/31/1/-1 і додатковим договорам до нього, у стягненні з відповідача за первісним позовом кредитної заборгованості за цим договором суд відмовив.

Постановою Київського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про непідписання ОСОБА_1 договору поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року, що свідчить про його недійсність і виключає стягнення з відповідача за первісним позовом кредитної заборгованості, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року за результатами проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи, яким встановлено належність ОСОБА_1 підписів на договорі поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року, апеляційний суд оцінив у взаємному зв`язку з іншими доказами та відхилив як такий, що їм суперечить.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, не може визнаватися недійсним правочин, який не вчинений, тому суди попередніх інстанцій, встановивши непідписання ОСОБА_1 договору поруки, безпідставно застосували статті 203, 215 ЦК України до спірних правовідносин.

Вказує, що суди помилково надали перевагу висновку експертів Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 40/1 від 17 листопада 2015 року, оскільки ця експертиза проведена за відсутності достатньої кількості вільних зразків підпису. Натомість висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року є належним і допустимим доказом, при проведенні цієї експертизи експертам надано більшу кількість досліджуваного матеріалу, тому цьому висновку належало надати перевагу при вирішенні справи як більш достовірному і об`єктивному.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції помилково прийняв як доказ рецензію на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, так як рецензування не є процесуальною дією і складений за його результатами документ не має доказового значення; ця рецензія надана некомпетентною особою та не відповідає меті і вимогам до рецензування висновків, що встановлені Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 775/5 від 25 травня 2015 року.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 28 травня 2020 року справу призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 23 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України»як кредитором та ПАТ «Будівельне управління № 813» і Публічним акціонерним товариством «Південьзахідшляхбуд» (далі - ПАТ «Південьзахідшляхбуд») як позичальниками укладено генеральний кредитний договір № 491/31/1, відповідно до умов якого банк надав позичальникам кредит у межах максимального ліміту у сумі 350 000 000 гривень.

У межах цього договору 23 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ «Будівельне управління № 813» укладений договір кредитної лінії № 491/31/1/-1 з відповідними додатками та додатковими договорами, згідно з яким банк надав позичальнику кредит окремими траншами у межах максимального ліміту в сумі 223 000 000 гривень зі сплатою 15% річних за користування кредитом на строк до 22 вересня 2016 року.

Також суди встановили, що 26 вересня 2011 року між кредитором ПАТ «Державний ощадний банк України», позичальником ПАТ «Будівельне управління № 813» і поручителем - особою, зазначеною як ОСОБА_1 , укладений договір поруки № 491/31/1-6, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником кредитних зобов`язань за договором кредитної лінії № 491/31/1/-1 і додатковим договорам до нього, які вже укладені або можуть укладатися у майбутньому.

У зв`язку з невиконанням ПАТ «Будівельне управління № 813» умов договору кредитної лінії № 491/31/1/-1 ПАТ «Державний ощадний банк України» у квітні 2014 року направило позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, а у травні 2014 року направило таку ж вимогу ОСОБА_1 .

Вказані вимоги не виконані і на час розгляду справи позичальник за договором кредитної лінії № 491/31/1/-1 має заборгованість у загальному розмірі 265 304 014,38 гривень.

З висновку експертів Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 40/1 від 17 листопада 2015 року, складеному за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, суди встановили, що підписи у графах «Підпис поручителя» та «Поручитель: ОСОБА_1 » у договорі поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У ході перегляду справи у суді апеляційної інстанції ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 липня 2018 рокупризначено додаткову судову почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, складеним за результатами її проведення, підписи від імені ОСОБА_1 у графах «Підпис поручителя» та «Поручитель: ОСОБА_1 » у договорі поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року виконані ОСОБА_1 .

Відповідно до рецензії на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, складеної рецензентом - експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива» Логвіною Г. В., яка має перший кваліфікаційний клас судового експерта, була атестована за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», приймала участь у розробці ряду методик у галузі судової почеркознавчої експертизи, має загальний стаж експертної роботи з 1979 року, додаткова судова почеркознавча експертиза проведена неповно, а висновки щодо належності ОСОБА_1 підписів у договорі поруки №491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року є недостатньо обґрунтованими.

З рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року у справі № 761/19829/14-ц, а також з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 грудня 2017 року у справі № 761/19530/14-ц, яке набрало законної сили, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 не підписував, зокрема, договір поруки № 491/31/1-5 від 26 вересня 2011 року та договір поруки № 491/31/1-7 від 20 грудня 2012 року, за змістом яких він виступав як поручитель за кредитними зобов`язаннями ПАТ «Південьзахідшляхбуд».

Оцінивши висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року у взаємному зв`язку з іншими доказами, суд апеляційної інстанції відхилив його як необґрунтований і такий, що їм суперечить.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статей 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором поруки є договір, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (стаття 533 ЦК України).

Частинами першою і третьою статті 203 ЦК України, яка закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 не підписував договір поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року і волевиявлення відповідати солідарно у повному обсязі за належне виконання ПАТ «Будівельне управління № 813» зобов`язань за договором кредитної лінії № 491/31/1/-1 з додатковими договорами не мав, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність визначених статтями 203, 215 ЦК України правових підстав для визнання договору поруки недійсним.

Статями 543, 544 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення такого зобов`язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки ОСОБА_1 не підписував договір поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року і не поручався за належне виконання ПАТ «Будівельне управління № 813» зобов`язань, що виникли із договору кредитної лінії № 491/31/1/-1 з додатковими договорами, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом щодо стягнення з ОСОБА_1 як з поручителя кредитної заборгованості.

Доводи заявника про те, що не може визнаватися недійсним правочин, який не вчинений, тому суди попередніх інстанцій, встановивши непідписання ОСОБА_1 договору поруки, безпідставно застосували статті 203, 215 ЦК України до спірних правовідносин, касаційний суд відхиляє.

Так, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у відповідному документі, який підписаний сторонами, а договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо), а також у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

У договорі поруки № 491/31/1-6 від 26 вересня 2011 року, вчиненому у письмовій формі, викладені усі істотні умови, характерні для договорів даного виду, і на його примірниках проставлені підписи сторін. ОСОБА_1 , заперечуючи підписання ним особисто такого договору, звернувся з зустрічним позовом про визнання його недійсним, посилаючись на статті 203, 215 ЦК України, і вказав, зокрема, про відсутність у нього волевиявлення на вчинення такого правочину, тому суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин статті 203, 215 ЦК України.

Посилання заявника на те, що суди помилково покладали в основу судових рішень висновок експертів Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 40/1 від 17 листопада 2015 року, оскільки ця експертиза проведена за відсутності достатньої кількості вільних зразків підпису, касаційний суд відхиляє.

Основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.

Для проведення досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження в справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи, або виконані після відкриття провадження у справі, але не в зв`язку з її обставинами; експериментальні зразки почерку - це такі, що виконані за завданням органу, який призначив експертизу, у зв`язку з призначенням даної експертизи.

Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган, який призначив експертизу, повинен пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім`я, по батькові), та посвідчити це своїм підписом.

У разі неможливості пред`явити зазначені зразки особі, яка підлягає ідентифікації (смерть виконавця, від`їзд тощо), як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5-8 аркушів (пункти 1.3, 1.4, 1.8 розділу І Науково-практичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року).

Пункт 2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року, встановлює, що експерт може відмовитися від проведення експертизи, якщо наданих йому матеріалів недостатньо для виконання покладених на нього обов`язків, а витребувані додаткові матеріали не надані, або якщо поставлені питання виходять за межі його спеціальних знань.

Аналіз зазначених положень Інструкції і Рекомендацій дає підстави для висновку, що Рекомендації визначають приблизну, проте не обов`язкову кількість вільних зразків підпису, які бажано надати експерту, а достатність чи недостатність матеріалу для надання висновку експерт вирішує самостійно.

У лютому 2015 року експертУкраїнського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, якому доручено проведення експертизи, звернувся до суду з клопотанням про надання додаткових матеріалів, а саме вільних та умовно-вільних зразків підпису ОСОБА_1 , що виконані у офіційних документах в період 2010-2012 року у кількості не менше 20-ти підписів. На виконання даного клопотання у березні 2015 року суд направив експертній установі запитувані документи.

У травні 2015 року Український науково-дослідний інститут спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України звернувся до суду з клопотанням про направлення додаткових матеріалів, необхідних для надання висновку, а саме вільних зразків підпису ОСОБА_1 , виконаних ним у 2011-2012 роках в документах, що знаходяться в державних установах та інших органах і організаціях, у кількості не менше 20 підписів. При неможливості вилучення вказаних документів, просили надати експертам доступ до них для проведення дослідження за місцем знаходження документів.

На виконання вказаного клопотання суд витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук О. М. оригінал згоди ОСОБА_1 на вчинення його дружиною ОСОБА_2 правочину. Докази наявності будь-яких інших зразків підписів ОСОБА_1 в державних та інших органах і організаціях відсутні.

Після отримання цих зразків підпису Український науково-дослідний інститут спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України інших клопотань про надання документів не направив, провів дослідження та склав висновок експертизи, тобто експерт визнав достатньою надану кількість вільних зразків підпису ОСОБА_1 .

Твердження заявника про те, що при вирішенні справи належало надати перевагу висновкуекспертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, оскільки при проведенні цієї експертизи експертам надано більшу кількість досліджуваного матеріалу, не ґрунтуються на положеннях цивільного процесуального законодавства.

Так, стаття 89 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи апеляційним судом, встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (статті 76, 102 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи апеляційним судом).

Статтею 110 ЦПК України у тій же редакції встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції на виконання вимог цивільного процесуального законодавства оцінив висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року у сукупності з іншими доказами, у тому числі з судовими рішеннями у справах № 761/19829/14-ц і № 761/19530/14-ц, якими встановлено факт непідписання ОСОБА_1 інших договорів забезпечення до генерального кредитного договору № 491/31/1, та відхилив цей доказ як такий, що не узгоджується з іншими доказами у справі та повністю їм суперечить.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо покладення в основу судового рішення висновку експертів Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 40/1 від 17 листопада 2015 року, який складений за результатами проведеної у встановленому законодавством порядку експертизи і узгоджується із іншими доказами у справі.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень касаційного суду при касаційному перегляді справи, який не можевстановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційний суд відхиляє посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції помилково прийняв до уваги рецензію на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, так як рецензування не є процесуальною дією і складений за його результатами документ не має доказового значення.

Так, стаття 95 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи апеляційним судом, встановлює, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 43 ЦПК України закріплює право учасників справи на подання доказів.

ОСОБА_1 , реалізуючи своє встановлене цивільним процесуальним законодавством право на подання доказів, надав суду рецензію від 8 липня 2019 року на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року. Вказаний доказ суд апеляційної інстанції оцінив у взаємному зв`язку з іншими доказами, проте, як вбачається зі змісту постанови апеляційного суду, ця рецензія не мала визначального значення при оцінці висновку № 19878?19880/18-32 від 14 червня 2019 року, який суд відхилив з підстав невідповідності іншим доказам, а не з посиланням на рецензію від 8 липня 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 400 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану його представником - адвокатом Канципою Євгенієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов