ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4259/20 Справа № 191/4194/19 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року про забезпечення позову

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій останній просив суд заборонити державному нотаріусу Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Н.Д. вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину щодо квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті.

Заява мотивована тим, що він звернувся до суду з позовними вимогами про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Спірним спадковим майном є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відносно якої інші сторони зможуть отримати право власності на дане спадкове майно, що буде перешкоджати суду винести законне, обґрунтоване рішення та може зробити неможливим його виконання.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.11.2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено державному нотаріусу Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Н.Д. вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину щодо квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення справи по суті.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу третьої особи без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

В заяві про забезпечення позову, не зазначено, яким чином може бути утруднене та буде неможливим в майбутньому виконати судове рішення у разі задоволення позовних вимог.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції в своїй ухвалі належним чином не обґрунтував, яка сама існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та діями саме якої особи.

Разом з тим, згідно абзацу 3 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову № 9 від 22.12.2006 року, ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Однак, у порушення зазначених вище вимог процесуального закону, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції не обґрунтував причини застосування саме такого виду забезпечення позову. Суд взагалі не зазначив доказів і мотивів, з яких дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Кузнєцов та інші проти Російської Федерації зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду першої інстанції з заявою про забезпечення позову, не надав жодні докази, які б вказували на вчинення дій, спрямованих на спричинення порушення права позивача та його законним інтересам. Заява не містить даних щодо конкретних осіб, діями яких буде здійснено перешкоду суду у винесені рішення, а судом зазначені підстави не перевірені належним чином.

Крім того, позивачем не надано доказів щодо вартості вказаного об`єкту нерухомого майна.

Також, позивачем зазначено, що спадкодавець мав право на 1/3 спірної квартири, однак заборона вчиняти державному нотаріусу дії стосується усієї квартири.

Крім того, на час ухвалення оскаржуваної ухвали суду від 12.11.2019 року відповідачем у справі зазначено Синельниківську міську раду Дніпропетровської області.

Державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д. у даних правовідносин визначений третьою особою.

Провадження у справі було відкрито 27.11.2019 року.

Однак, у подальшому, ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року залучено до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як інших спадкоємців у даній справі (а.с.14). Підстава їх залучення до розгляду справи заява від 27.11.2019 року (а.с.10-11).

Також, матеріали справи містять ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2019 року, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_2 та скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.11.2018 року (а.с.12-13).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів.

Однак, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не перевірив необхідності забезпечення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог, не встановив факту того, чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не перевірив з боку саме яких осіб буде чинитись перешкода у виконанні рішення суду, чи є ці особи сторонами у справі, що свідчить про порушення судом порядку вирішення заяви про забезпечення позову.

Також, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту заяви про забезпечення позову в ній містяться лише мотиви, що підтверджують наявність спору між сторонами. Однак, заява не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому, колегія суддів, враховуючи предмет спору, виходить із того, що державному нотаріусу, який відкрив спадкову справу та залучений до участі у справі в якості третьої особи, згідно з вимогами процесуального закону, було направлено копію позову з додатками.

Наявність спору, який перебуває на розгляді суду, само по собі є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, у такому випадку невжиття заходів не зможе ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія зазначає, що позивач не позбавлений права на будь-якій стадії розгляду справи звернутись до суду із заявою про забезпечення позову у відповідності до вимог ст. 149-152 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2019 року про забезпечення позову скасувати та ухвалити нову.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: державний нотаріус Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко