Справа № 405/198/20
Провадження №2/405/20/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:
головуючого-судді Іванової Л.А.
при секретарі Гершкул М.В.,
за участю учасників справи:
позивача ОСОБА_1
та представника відповідача В/Ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №405/198/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача військової частини НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 21 травня 2019 року; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 21 травня 2019 року у розмірі 63 041 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що наказом №279 від 11 листопада 2014 року командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (на даний час військова частина НОМЕР_2 ) його (позивача) було прийнято на роботу у військову частину НОМЕР_2 на посаду юрисконсульта юридичної групи.
Відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року його (позивача) 04 лютого 2015 року було призвано на військову службу за мобілізацією та він почав проходити військову службу.
Також зазначив, що 13 лютого 2016 року на підставі наказу №17 від 13 лютого 2016 року командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » він (позивач) був прийнятий на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду, та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді офіцера відділення морально-психологічного забезпечення.
21 травня 2019 року він (позивач) був звільнений з військової служби на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». 21 травня 2019 року під час оформлення документів у зв`язку зі звільненням з військової служби, у відділенні особового складу та стройове штабу військової частини НОМЕР_2 йому (позивачу) повідомили, що окрім звільнення з військової служби, його ще 31 січня 2018 року було звільнено з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, а саме: у зв`язку зі скороченням посади.
Вказав, що з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 його (позивача) було звільнено на підставі наказу №22 від 31 січня 2018 року командира військової частини НОМЕР_2 .
Трудову книжку з записом про звільнення з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 він (позивач) отримав у військовій частині лише 21 травня 2019 року. На його (позивача) думку, запис про звільнення з вказаної посади було також зроблено цього ж дня. Це підтверджується, зокрема, нотаріально завіреною копією трудової книжки ОСОБА_1 від 27 лютого 2019 року, де відсутній запис про його звільнення з посади юрисконсульта, яке начебто відбулось 31 січня 2018 року; запис в трудовій книжці про звільнення з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 зроблено начальником штабу військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_3 , який станом на 31 січня 2018 року, цю посаду не займав.
Також вказав, що трудову книжку йому було видано 21 травня 2019 року. Копію наказу про звільнення, в порушення вимог КЗпП України, йому надано не було.
При його (позивача) звільненні, в порушення статей 47 та 116 КЗпП України, йому не було виплачено грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 21 травня 2019 року, на підставі чого підлягає виплаті компенсація за невикористані дні щорічної відпустки: період для обрахунку середньоденної заробітної плати: з 21 травня 2018 року по 21 травня 2019 року. 365 днів 11 святкових та неробочих днів =354 днів. Заробітна плата за вказаний період 202 879 грн. 19 коп. Середньоденна заробітна плата у вказаний період: 202 879 грн. 19 коп. /354 днів = 573 грн. 10 коп. в день. Період для обрахунку кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки: з 11.11.2014 року по 31.12.2014 року: 4 дні; з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року: 24 дні; з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року: 24 дні; з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року: 24 дні; з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року: 24 дні; з 01.01.2019 року по 21.05.2019 року: 10 днів. Разом 110 днів. Тобто, сума компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки: 110 х 573 грн. 10 коп.= 63 041 грн.
Ухвалою суду від 17 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи.
Ухвалою суду від 06 травня 2020 року клопотання відповідача військової частини НОМЕР_2 про зупинення провадження по даній справі, до набрання законної сили судовим рішенням по справі №405/7685/19,- залишено без розгляду.
Також встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №285 від 27.12.2019 року відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 03 липня 2019 року №Д-322/1/4дск, з 28 грудня 2019 року вводиться в дію штат №37/014 військова частина НОМЕР_1 , відповідно до якого військова частина НОМЕР_2 змінила умовне найменування на НОМЕР_4 , без зміни юридичної особи.
Окрім того, позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, зареєстровану судом 11 червня 2020 року за вх.№13196, згідно з якою позивач зазначив, що при його звільненні, в порушення статей 47 та 116 КЗпП України, йому не було виплачено грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, у зв`язку з чим просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, починаючи з 31 січня 2018 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення.
Також, позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення позовних вимог, зареєстровану судом 20 серпня 2020 року за вх.№18755, згідно з якою позивач зазначив, що відповідно до наданого військовою частиною відзиву та додатків до нього, його середній місячний заробіток на день незаконного звільнення складав 2526 грн. Період затримки розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки становить з 01.02.2018 року по 23.09.2020 року. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки починаючи з 31 січня 2018 року по 23 вересня 2020 року, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення складає: - за період з 01.02.2018 року по 31.08.2020 року: 31 місяць х 2526 =78 306 грн.; - за період з 01.09.2020 року по 23.09.2020 року: 22 робочих дні у вересні, при обрахунку за 17 днів, складає 2526/22 х 17 = 1951 грн. Загалом 78 306 грн. + 1951 грн. = 80 257 грн. З огляду на зазначене, просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року, виходячи з заробітної плати станом на день звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки починаючи з 31 січня 2018 року по 23 вересня 2020 року, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення, у сумі 80 257 грн.
Представником відповідача військової частини НОМЕР_1 (колишня назва А 0680) подано відзив на позов, зареєстрований судом за вх. № 10075 від 29 квітня 2020 року,за яким відповідач позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, зазначивши на обґрунтування заперечень, що позивачем ОСОБА_1 всупереч вимогам Цивільного процесуального кодексу України не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, зокрема, не надано до позовної заяви жодного належного, допустимого чи достовірного доказу, що свідчили б про обґрунтованість такого позову. Так, позивача було прийнято на роботу до військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу командира військової частини №279 від 11.11.2014 року на умовах трудового договору в порядку, визначеному КЗпП України. 04 лютого 2015 року позивача було призвано до лав Збройних Сил України під час проведення мобілізації на підставі Указу Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року. З часу призову позивача по мобілізації до Збройних Сил України на нього відповідно до чинного законодавства розповсюджувались гарантії та пільги, передбачені КЗпП України. Однак, у зв`язку з затвердженням спільної директиви Міністерства Оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2017 року №Д-322/1/19дск, військова частина НОМЕР_2 перейшла на штат №37/003, який був затверджений начальником Генерального штабу- Головнокомандувачем Збройних Сил. Відповідно до штату №37/003, у військовій частині НОМЕР_2 проводяться реорганізаційні заходи, та скорочується ряд цивільних посад, зокрема була скорочена посада позивача, а саме «юрисконсульт юридичної групи». Також зазначив, що військовою частиною НОМЕР_2 було надіслано персональне повідомлення про скорочення штатного розпису військової частини, та скорочення посади позивача, а також попереджено про відсутність у військовій частині посади та роботи за відповідною професією чи спеціальністю. Позивач був ознайомлений про дані заходи 19.10.2017 року, що підтверджується його особистим підписом в повідомленні, яке має реєстраційний штамп за вх. №1784 від 19.10.2017 року. Також зазначено, що військовою частиною НОМЕР_2 було внесено відповідні записи до Особової картки форми П-2 позивача, яка затверджена Наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25.12.2009 року №495/656, щодо підстав звільнення, про що позивача було повідомлено та доведено під підпис. 13 лютого 2016 року на підставі наказу №17 від 13 лютого 2016 року командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач був прийнятий на військову службу за контрактом для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , тобто в тій же організації, де він працював на посаді працівника. Позивача було звільнено з посади працівника 31 січня 2018 року, а 21 травня 2019 року було звільнено з військової служби на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того, вказав, що позивачем було навмисно подано необґрунтований розрахунок компенсації щорічної відпустки на суму 63 041 грн., з невірним визначенням періодів, що в свою чергу не підкріплено жодним належним доказом. Беручи до уваги те, що позивача було призначено на посаду працівника на умовах трудового законодавства, відповідним наказом командира військової частини №279 від 11.11.2014 року, та в подальшому було призвано до Збройних Сил України 04 лютого 2015 року, за ним відповідно до державних гарантій зберігався середній заробіток у сумі 2526 грн. Період обрахунку відпусток становить: з 11.11.2014 року по 10.11.2015 року 24 календарні дні; з 11.11.2015 року по 10.11.2016 року 24 календарні дні; з 11.11.2016 року по 10.11.2017 року 24 календарні дні; з 11.11.2017 року по 31.01.2018 року 5 календарних днів. Всього 77 днів відпустки. 365 днів, із них 11 святкових = 354 днів. Тобто, середній заробіток позивача становить 2526 грн. х 12 місяців/354 днів = 85,63 грн. (середньоденна заробітна плата). Сума компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки становить 77 днів х 85,63 грн.= 6593 грн. 51 коп. Крім того, зазначено, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав 09.01.2020 року, тобто майже через 2 роки після його звільнення. Вказано, що у разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, представником відповідача військової частини НОМЕР_1 подано заперечення проти збільшення та уточнення позовних вимог, за яким відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, посилаючись на порушення позивачем норм процесуального законодавства України, зокрема, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Відповідно до вимог ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено чи зменшено може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. У даному ж випадку заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову із іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість розгляду поданої позивачем заяви в якості збільшення розміру заявлених позовних вимог. Також зазначив, що в ЦПК України не встановлюється поняття уточнення позовних вимог, хоча позивач у своїй заяві наголошує саме на уточненні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду справи по суті позовні вимоги, зх. урахуванням поданих заяв про уточнення та збільшення позовних вимог, підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити.
Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 під час судового розгляду справи по суті позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченні.
Заслухавши позивача ОСОБА_1 , представника відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Захист цивільних прав - це застосування судом цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом, в свою чергу, встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_5 , що ОСОБА_1 з 11 листопада 2014 року (наказ №279 від 11.11.2014 року) був прийнятий на посаду юрисконсульта юридичної групи військової НОМЕР_2 .
Відповідно до Указу Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року ОСОБА_1 04 лютого 2015 року призваний до Збройних Сил України по мобілізації, та 13.02.2016 року прийнятий на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Також встановлено, що ОСОБА_1 , юрисконсульта юридичної групи, звільнено 31 січня 2018 року за статтею 40 частини 1 пункту 1 Кодексу законів про працю України (скорочення чисельності або штату працівників ), з виплатою вихідної допомоги відповідно до частини 1 пункту 1 статті 44 цього Кодексу (наказ №22 командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.01.2018 року).

Згідно з повідомленням командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_4 від 19.10.2017 року вх. №1784 ОСОБА_1 19.10.2017 року під підпис ознайомлено з тим, що у зв`язку з переходом військової частини НОМЕР_2 на новий штат, його посада може бути скорочена.
Відповідно до Особової картки працівника форми П-2 позивача ОСОБА_1 , затвердженої Наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25.12.2009 року №495/656, вбачається, що про дату і причини звільнення 31.01.2018 (скорочення чисельності або штату ст. 40 ч.1 п. 1) працівника повідомлено та доведено під підпис 31.01.2018 року.

Крім того, наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 21 травня 2019 року №108 старший лейтенант ОСОБА_1 , офіцер відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , звільнений наказом Командувача Сил спеціальних операцій Збройних Сил України (по особовому складу) від 15 квітня 2019 року №28 з військової служби у запас за підпунктом «й» (які вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважається таким, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Кропивницького МВК Кіровоградської області, та з 21 травня 2019 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 від 27.12.2019 року №285 відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 03 липня 2019 року №Д-322/1/4дск, з 28 грудня 2019 року введено в дію штат №37/014 військова частина НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з зазначеним позовом, як на підстави заявлених позовних вимог про визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11.11.2014 року по 31.01.2018 року та про зобов`язання в/ч НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11.11.2014 року по 31.01.2018 року, зазначив, що при його звільненні, в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, відповідачем йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані ним за період роботи на посаді юрисконсульта юридичної групи в/ч НОМЕР_2 дні щорічної основної відпустки за період з 11.11.2014 року по 31.01.2018 року.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види щорічних відпусток, до яких відноситься основна відпустка (ст. 6 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки».

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.(ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»).

Аналогічна норма закріплена і в ч.1 ст.83 КЗпП України, за якою у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Судом також встановлено та не спростовано стороною відповідача, що при звільненні 31.01.2018 року позивача ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 , останньому при звільненні військовою частиною НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) не була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11.11.2014 року по 31.01.2018 року.
Відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
При цьому, встановлено, що позивача на підставі наказу командира військової частини №279 від 11.11.2014 року було призначено на посаду працівника (юрисконсульт юридичної групи) на умовах трудового законодавства, та в подальшому було призвано до лав Збройних Сил України 04.02.2015 року, то, відповідно до державних гарантій (ч.3 ст.119 КЗпП України), за ним (позивачем) зберігався середній заробіток в розмірі 2 526, 00 грн. (довідка в/ч НОМЕР_1 про заробітну плату ОСОБА_1 за період проходження військової служби на період мобілізації з лютого 2017 року по січень 2018 року №631/946 від 27.04.2020 року).
Крім того, розрахунок кількості днів невикористаних щорічних відпусток за період з 11.11.2014 року по 31.01.2018 року становить: з 11.11.2014 року по 10.11.2015 року 24 календарні дні; з 11.11.2015 року по 10.11.2016 року 24 календарні дні; з 11.11.2016 року по 10.11.2017 року 24 календарні дні; з 11.11.2017 року по 31.01.2018 року 5 календарних днів, всього, за вказаний період 77 днів відпустки.
Згідно з довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 за період проходження військової служби на період мобілізації з лютого 2017 року по січень 2018 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 27.04.2020 року за №631/946 середньоденний заробіток для розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки складає 30 312 грн. (нарахована заробітна плата за вказаний період) : 354 календарних дні ( 365 календарних дні 11 святкових) = 85,63 грн. Період для обрахунку кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки складає: з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року 77 календарних днів. Сума нарахованої грошової компенсації за дні невикористаної відпустки складає: 85,63 грн. х 77 календарних днів = 6 593 грн. 51 коп.

Зазначений розрахунок та розмір грошової компенсації за невикористані відпустки, проведений відповідачем, що викладено в зазначеній вище довідці, позивачем не оспорюється.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності звернення до суду з позовом, судом відзначається наступне.

Чинним законодавством України не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання.
При цьому, чинне трудове законодавство України обмежує право працівника на звернення за захистом свого трудового права певним строком.

Так, за змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Проте, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Крім того, постановою Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 встановлено, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

В подальшому, з посиланням на вказану вище постанову, Верховним судом України прийнято постанову від 06.12.2017 р. у справі №6-331цс17, в якій суд, проаналізувавши положення ст. 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, прийшов до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17 та від 04.05.2018 року у справі №808/858/16.

Крім того, відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року№ 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

З огляду на викладене вище та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, судом на підставі сукупності належних та допустимих доказів встановлено, що відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної групи військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) 31.01.2018 року в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки позивачу нарахована та виплачена не була, на підставі чого суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому (позивачу) грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його (позивача) користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року.

Судом також відзначається, що позивачем ОСОБА_6 в заяві про уточнення та збільшення позовних вимог, поданої до суду 11.06.2020 року за вх.№13196, крім заявлених позовних вимог, заявлено вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому (позивачу) середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, починаючи з 31.01.2018 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення, посилаючись на ст.117 КЗпП України, та в заяві від 20.08.2020 року визначено розмір такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 01.02.2018 року по 23.09.2020 року, що становить 80 257 грн. 00 коп., яка (вимога), на переконання суду, наразі є передчасною, оскільки при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні суд повинен, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, чого суд на даний час об`єктивно позбавлений, на підставі чого в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому (позивачу) середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, починаючи з 31.01.2018 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення, що становить за період з 01.02.2018 року по 23.09.2020 року 80 257, 00 грн., позивачу слід відмовити, що, в свою чергу, після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, не позбавляє позивача права в загальному порядку звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,- задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11 листопада 2014 року по 31 січня 2018 року.
В іншій частині позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова