Справа № 161/4410/20
Провадження № 2/161/1991/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 червня 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

з участю секретаря судового засідання Мельничук Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності, в цілому, належить житловий будинок , який розташований у АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 23 лютого 2004 року, виданим на підставі рішення виконкому Буянівської сільської ради від 28 листопада 2002 року №52. Відповідач у справі , ОСОБА_2 , є його колишньою дружиною , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року по 17 лютого 2020 року . Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач, у поданій до нього позовній заяві про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зазначила, що починаючи з 2017 року вони, як подружжя разом не проживають , не мають спільного бюджету, не ведуть спільного побуту та не мають взаємних прав та обов`язків, вона проживає окремо. Вищевказана позовна заява відповідача свідчить про те, що вона не мала і не має наміру повертатись до нього.

Зазначає, що ОСОБА_2 , у липні 2017 року залишила його, забрала особисте майно і пішла проживати до своєї матері у АДРЕСА_2 , де проживає по даний час. Оскільки ОСОБА_2 добровільно вибула з його житлового будинку, не проживає в ньому без поважних причин понад два роки, вважає її такою , що втратила право на користування його будинком.

Факт не проживання відповідача за адресою : АДРЕСА_1 стверджується актом від 10.03.2020 року № 155 , яким: комісією у складі в.о.старости Буянівського старостинського округу Торчинської селищної ради Кучер Г.П. , головного спеціаліста-адміністратора відділу надання адмінпослуг Самчук Л.М., сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підтверджено той факт , що ОСОБА_2 зареєстрована , але не проживає більше двох років за адресою : АДРЕСА_1 .

Добровільно відповідач не бажає знятись з реєстрації у його житловому будинку , чим порушує його право власності та завдає йому матеріальної шкоди , оскільки він є особою , яка потребує житлової субсидії, проте позбавлений можливості за вказаних обставин її оформити.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами , що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Позивач подав заяву, згідно з якою позов підтримав з мотивів, наведених у ньому.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчать надіслані судом останній повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили.

Суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, суд установив таке.

Як встановлено судом, позивач є власником житлового будинку , який розташований у АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 23 лютого 2004 року, виданим на підставі рішення виконкому Буянівської сільської ради від 28 листопада 2002 року №52 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3065113 від 15.03.2004. (а.с.6, 8)

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 по даний час, що стверджується довідкою про склад зареєстрованих у житловому будинку, виданою Торчинською селищною радою Луцького району Волинської області №165 від 13.03.2020. (а.с.7).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 більше двох років у спірному будинку, за вищевказаною адресою, не проживає, про що свідчить підписана нею 20 січня 2020 року позовна заява про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (справа №161/1076/20), а також акт Торчинської селищної ради від 10.03.2020 року № 155 (а.с. 9-13)

В силу вимог ст. 41 Конституції України, позивач має право володіти, користуватися і розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, обмеження чи втручання у право власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі судового рішення.

За наведених обставин, зважаючи на те, що відповідач у спірному будинку, за вищевказаною адресою, понад два роки не проживає, без поважних причин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Крім того, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений останнім судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 5, ч.3 ст. 12, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України, ч.2 ст.405 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН невідомий , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 судові витрати у справі в розмірі 840грн.80 коп. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем у справі є: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідачем у справі є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта