Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 344/7064/16-ц

провадження № 61-36865св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі ордера від 03 квітня 1989 року та рішення Івано-Франківського обласного виконавчого комітету від 13 жовтня 1987 року № 196 він вселився разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_2 та синами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .

01 червня 2010 року шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, й 28 вересня 2010 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 , з якою проживають у вказаній квартирі з моменту одруження.

Син ОСОБА_4 добровільно знявся з реєстрації у зазначеній квартирі, оскільки створив сім`ю та змінив місце проживання.

Водночас відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, забравши усі власні речі зі спірної квартири, до сьогодні зареєстровані за вищевказаною адресою та добровільно знятися з реєстрації не бажають.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив на підставі статті 107 ЖК Української РСР визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з квітня 2015 року ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, його особистих речей у квартирі немає, витрати з утримання житла не несе, а його реєстрація за вказаною адресою зумовлює додаткові витрати на оплату житлову-комунальних послуг й позбавляє можливості оформити субсидію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 січня 2018 року у складі судді Пастернак І. А. у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає понад строки, встановлені законодавством, та не несе витрат на її утримання, у зв`язку з чим втратив право користування цим житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 січня

2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасовано

та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вибув зі спірної квартири на інше постійне місце проживання та у зв`язку із цим втратив право користування нею.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У червні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області

від 25 квітня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувану постанову апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати і залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував доводів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також наданих ними доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 відповідно до статей 71-72 ЖК Української РСР втратив право користування спірною квартирою, оскільки тривалий час, фактично з 2010 року, не проживає в ній і не виконує жодних зобов`язань з утримання житла, водночас вони регулярно сплачують комунальні платежі в повному обсязі, що підтверджується оригіналами квитанцій, незаконно змінивши підставу їх позову на статтю 107 ЖК Української РСР. При цьому апеляційний суд безпідставно взяв до уваги доводи ОСОБА_1 щодо здійснення йому перешкод у користуванні квартирою, що спростовуються наявними у справі доказами й самим позивачем, який з вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою до суду не звертався. Отже, у суду апеляційної інстанції не було жодних правових підстав для скасування законного рішення суду першої інстанції.

У частині вирішення позову ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області

від 25 квітня 2018 року суд касаційної інстанції не переглядає (стаття 400 ЦПК України).

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У поданому 14 вересня 2018 року відзиві ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції правильно відхилив необґрунтовані доводи

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 й ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, яке відповідає всім нормам чинного законодавства з урахуванням належних і допустимих доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі, призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з ордером від 03 квітня 1989 року серії ББ № 0684 ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , синам ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 .

14 липня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

28 вересня 2010 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки-виписки № 02-02/851 з будинкової книги про реєстрацію та склад сім`ї від 31 березня 2016 року, виданої Комунальним підприємством «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Витрати з утримання вказаної квартири несе ОСОБА_2 , на підтвердження чого вона надала належні докази оплати житлово-комунальних послуг.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно

від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати

до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази,

які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, послався на відсутність доказів вибуття ОСОБА_1 зі спірної квартири до іншого постійного місця проживання, що відповідно до статті 107 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, при цьому не врахував того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звертаючись до суду, просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі статей 71-72 ЖК Української РСР - у зв`язку з не проживанням в ній понад встановлені законом строки та неприйняттям участі в утриманні житла, взагалі не з`ясувавши при цьому ні терміну відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі, ні поважності причин такої відсутності, та, відповідно, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Отже, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідив зібраних у справі доказів, вирішуючи позов, застосував положення статті 107 ЖК Української РСР, тоді як позов обґрунтовувався вимогами статей 71-72 ЖК Української РСР, тому оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості судового рішення (стаття 263 ЦПК України).

З огляду на повноваження суду касаційної інстанції усунути ці недоліки під час касаційного розгляду неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду.

Отже, рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає скасуванню

з передачею справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2018 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, скасувати.

Справу № 344/7064/16-ц в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, направити на новий апеляційний розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун