Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування пункту2.17. Рішення № 214 від 13.07.2016 року та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до Ужгородського міськрайонного суду із зазначеною позовною заявою мотивуючи її наступним.

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 214 від 13.07.2016 року позивачам було відмовлено в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м.

Підставою для відмови зазначено ту обставину, що ОСОБА_4 є співвласницею квартири на праві спільної сумісної власності з іншими чотирма особами за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачі вважають зазначену відмову незаконною та необґрунтованою з тих підстав, що у відповідності до положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» позивачі мають повне право отримати у власність шляхом приватизації вказане житлове приміщення АДРЕСА_1 . При цьому вказують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодного разу не реалізовували своє право на приватизацію державного житлового фонду. В той час позивач ОСОБА_4 брала участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 разом ще з чотирма особами. Акцентують увагу на тому, що загальна площа вказаної квартири становить 48, 9 кв. м, і оскільки в її приватизації брало участь п`ятеро осіб, то з огляду на те, що частки квартири співвласників є рівними, то відтак позивач ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію у розмірі 9, 78 кв. м, в той час як ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачена можливість приватизації 21 кв. м. Відтак позивачі вважать, що в даному випадку ОСОБА_1 має право на приватизацію ще 11, 22 кв. м., тобто не реалізувала своє право на приватизацію в повному обсязі.

Позивачі зазначають, що більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання та постійно проживають у житловому приміщенні АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м.

Відтак. позивачі переконані, що їх право на приватизацію було порушено відповідачем і тому просять суд скасувати пункт 2.17. Рішення № 214 від 13.07.2016 року Виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду» та зобов`язати Виконавчий комітет Ужгородської міської ради на найближчому засіданні розглянути питання про передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у власність шляхом приватизації житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі з викликом сторін.

Представник відповідача скориставшись своїм правом 13.08.2019 року подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, вважає вимоги позивача такими, що не підлягають до задоволення. Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що 16.06.2018 року центром надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради отримано заяву ОСОБА_2 реєстраційний номер 19943 , до якої додано відповідні документи.

В подальшому, розглянувши вищевказану заяву та подані документи рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради 13.07.2016 року № 214, пунктом 2.17 відмовлено в передачі у власність шляхом приватизації гр. ОСОБА_2 та членам його сімї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - житлового приміщення 102 у гуртожитку, що складається з двох кімнат житловою площею 22.00 кв. м., загальною площею 65.20 кв.м. у зв`язку наявністю власного житла у гр. ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач зазначає, що оскільки в довідці від 09.06.2016 року № 947 ОСОБА_4 1984 р.н. з 17.10.1984 року по 31.08.2004 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , то право на безоплатну приватизацію використала.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у дружини позивача - ОСОБА_4 у приватній спільній сумісній власності знаходиться квартира по АДРЕСА_2 .

Отже, враховуючи наявність у дружини позивача власності частки житлового приміщення за вищевказаною адресою, виконавчим комітетом відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на думку відповідача було правомірно відмовлено в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення по вул. Можайського, 9 «а» .

В судове засідання сторони не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Разом з тим від представника позивача до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення судового розгляду даної справи у зв`язку із запровадженням карантину у м. Ужгороді.

З огляду на те, що даний позов розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, є малозначним, враховуючи також, що сторонами висловлено свою правову позицію по суті позову, суд вважає за можливе розглянути спір на підставі наданих письмових доказів.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, судом встановлено наступні обставини.

16.06.2018 року центром надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради отримано заяву ОСОБА_2 (реєстраційний номер 19943 ) ( а. с. 55) про оформлення передачі в приватну власність шляхом приватизації житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житлоовю площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м.

До заяви додано наступні документи: - довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення; - довідка з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію; - типовий договір № 102 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду 01.11.2015 року; типовий договір найму № 102 від 2006 року; - довідка управління державної служби України з надзвичайних ситуацій 30.05.2016 року № 01/214; - ордер № 10 серія ГУП - 03 від 06.12.2006 року; - витяг з протоколу № 19 від 18.12.2003 року; - інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2016 року; - ідентифікаційний код; - копія паспорту гр. ОСОБА_2 ; - свідоцтво про народження ОСОБА_3 Серія НОМЕР_2 ; - форма А; - свідоцтво про зміну імені серія НОМЕР_3 ; - довідка № 947 від року; - інформаційна довідка з державного реєстру речових прав від року;- копія паспорту ОСОБА_1 , ідентифікаційний код; - Форма А; лист Закарпатської дирекції Ужгородський поштамт 19.05.2008 року №01- 5/418; - акт про проживання № 57 від 09.06.2016 року; - експлікація внутрішніх площ до плану по АДРЕСА_1 .

В подальшому, розглянувши вищевказану заяву та подані документи рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради 13.07.2016 року № 214, пунктом 2.17 відмовлено в передачі у власність шляхом приватизації гр. ОСОБА_2 членам його сімї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - житлового приміщення 102 у гуртожитку, що складається з двох кімнат житловою площею 22.00 кв. м., загальною площею 65.20 кв.м. у зв`язку наявністю власного житла у гр. ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач зазначає, що оскільки у довідці від 09.06.2016 року № 947 ОСОБА_4 ) 1984 р.н. з 17.10.1984 року по 31.08.2004 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , то право на безоплатну приватизацію використала.

Позивачі вважають відмову незаконною, що слугувало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Так позивачі зазначають, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодного разу не реалізовували своє право на приватизацію державного житлового фонду, в той час як позивач ОСОБА_4 брала участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 48, 9 кв. м. разом ще з чотирма особами і оскільки в її приватизації брало участь п`ятеро осіб, то з огляду на те, що частки квартири співвласників є рівними, то відтак позивач ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію у розмірі 9, 78 кв. м, в той час як ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачена можливість приватизації 21 кв. м.

Відтак позивачі вважать, що в даному випадку ОСОБА_1 має право на приватизацію ще 11, 22 кв. м., тобто не реалізувала своє право на приватизацію в повному обсязі.

В якості доказів стороною позивача надано копію свідоцтва про право власності на житло ( а.с. 37-38) , з якого вбачається, що ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності разом з іншими членами сімї, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 належить квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 48, 90 кв. м.

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення № 396 встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Частинами першою та четвертою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

У справах щодо приватизації квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з`ясуванню підлягають: обставини щодо того, чи є ці приміщення об`єктами приватизації відповідно до вимог згаданих законів; склад осіб, які постійно, як члени сім`ї наймача проживають у спірних приміщеннях або за якими зберігається право на проживання; термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у квартирах/гуртожитках; наявність у них власного житла та чи є вони громадянами України і чи не використано ними право на приватизацію державного житлового фонду раніше в повному обсязі.

В даному випадку матеріалами справи підтверджується та не спростовуються відповідачем, що житлове приміщення АДРЕСА_1 » може бути об`єктом приватизації відповідно до вимог згаданих законів, складу осіб, які постійно, як члени сім`ї наймача проживають у спірному житловому приміщенні, термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у зазначеному в позові приміщенні доведені відповідними документами та відповідно не підлягають додатковому встановленню.

Відтак, фактично єдиною підставою для відмови у здійсненні приватизації вказано наявність у позивача ОСОБА_1 на власного житла.

Як вже попередньо зазначено позивачі вважають, що ОСОБА_1 не повністю використала своє право на приватизацію, оскільки є тільки співвласником зазначеної вище квартири.

Досліджуючи вказане питання, суд виходить із наступного.

Відповідно до вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відтак, спільною частковою вважається власність двох або більше осіб з визначенням частки кожного з них. Як правило, у спільну часткову власність з рівними частками передаються квартири в результаті приватизації житла. Крім того, в Україні діє презумпція часткової власності: загальна власність вважається частковою, якщо законом або договором не встановлена спільна сумісна власність.

З огляду на вказані норми закону суд вважає підставним твердження сторони позивача стовно того, що фактично ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію у розмірі 9, 78 кв. м.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон) кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою. Відповідно до ст. 3 Закону безоплатна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв. м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв. м на сім`ю.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 № 305 "Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків" останні підлягають випуску у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, порядок відкриття яких та здійснення з них платежів регулюються Положенням про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків і здійснення з них платежів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 27.04.2000 № 179.

За умовами наведеного Положення житлові чеки - це приватизаційні папери, які засвідчують право власника на безоплатне одержання в процесі приватизації частки державного житлового фонду, тобто житлові чеки можуть використовуватися тільки для приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду. Платежі за придбані об`єкти приватизації здійснюються з приватизаційних депозитних рахунків, на які нараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян.

Використання коштів приватизаційних депозитних рахунків здійснюється за приватизаційним платіжним дорученням щодо переказу належної суми з депозитного рахунку на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду приватизації.Дивіденди, або відсотки, за житловими чеками не нараховуються.

Також відповідно до п.1 ст. 4 Закону житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Зазначена у Законі сума вартості житлових чеків у розмірі 606 млрд. крб. була визначена із розрахунку 12 тис. крб. на кожного громадянина. У зв`язку з індексацією у 1994 році вартість приватизаційного житлового чека зросла у 35 разів, а при проведенні грошової реформи в Україні у 1996 році зменшилася у 100 тис. разів і складає 4,20 грн.

Чіткої регламентації процедури доприватизації у нормативних актах не існує, адже відповідно до п.5 ст. 5 Закону кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою один раз.

Але прийняте 10 червня 2010 року Рішення Конституційного Суду України N 15-рп/2010 у справі N 1-38/2010 вирішило існуючі суперечності та дало однозначну відповідь на питання «чи можлива доприватизація».

Безпосередньо в Рішенні зазначено, що, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (стаття 4 Закону).

Частинами другою-третьою та п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі.

Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого пунктом 5 статті 5 Закону.

Резюмуючи вищевикладене, суд акцентує увагу на тому, що з 10 червня 2010 року Конституційний Суд України роз`яснив існуючі питання щодо доприватизації, встановивши, що можливість приватизації залежить тільки від номінальної вартості житлових чеків, таким чином дозволивши доприватизацію житла.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом № 2482-XII.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону № 2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Однією із засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що рішення відповідача про відмову позивачам в приватизації спірної квартири з тих підстав, що ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію, прийняте без врахування норм чинного законодавства та порушує права позивачів на отримання житла у власність, а тому підлягає скасуванню.

Також суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як органу приватизації, на найближчому засіданні розглянути питання про передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у власність шляхом приватизації житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м., оскільки на преконання суду такі обов`язки передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з статті 141 ЦПК України, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 18, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст. 1, 6, 9, 61, 64,71, 72 ЖК України, ст.ст.15, 16, 328, 345 ЦК України, ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати пункт 2.17. Рішення № 214 від 13.07.2016 року Виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про приватизацію державного житлового фонду».

Зобов`язати Виконавчий комітет Ужгородської міської ради на найближчому засіданні розглянути питання про передачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у власність шляхом приватизації житлового приміщення АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат житловою площею 22, 00 кв. м., загальною площею 65, 20 кв. м.

Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 768, 40 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_2 768, 40 грн. сплаченого позивачем судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 22.06.2020 року .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо