МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____________
Пр. №2/521/1029/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Колесник Т.В.,

за участю представника позивача - Микитин М.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора комунального підприємства «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондара Олексія Миколайовича про скасування реєстрації права власності та приведення земельної ділянки до попереднього стану, шляхом знесення,

встановив:

У листопаді 2019 року Одеська міська рада (далі - ОМР) звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора комунального підприємства «Регіональне бюро державної реєстрації» (далі - КП «Регіональне бюро державної реєстрації») Бондар О.М., посилаючись на те, що 12 березня 2019 року на адресу ОМР надійшов лист департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) за вих. №01-13/959, зі змісту якого вбачалося, що відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства ДКВ ОМР було зафіксовано факт самовільного зайняття земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом самочинного будівництва нежитлової будівлі.

Позивач зазначав, що 04 липня 2019 року управління архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - УАБК ОМР) листом за вих. №01-8/411вх повідомило, що громадянин ОСОБА_3 виконав будівельні роботи з нового будівництва будівлі, шляхом улаштування монолітного стрічкового фундаменту, кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху та улаштування конструкції даху з покрівлею.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачалося, що збудована ОСОБА_3 нежитлова будівля, загальною площею 24,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по Ѕ частині.

Вказував, що 26 лютого 2019 року УАБК ОМР була проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_3 виконав будівельні роботи з нового будівництва будівлі без отримання права на виконання будівельних робіт, оскільки УАБК ОМР не надавало проектну документацію на будівництво та документи, які дають право на виконання будівельних робіт.

При цьому, в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, також відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності відносно ОСОБА_3 було складено акт від 25 лютого 2019 року № 000362 про порушення останнім вимог п. 1 ч. 1 ст. 34 та абз. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, а також видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 26 лютого 2019 року № 100/19, яким зобов`язано ОСОБА_3 отримати в установленому законом порядку право на виконання будівельних робіт або знести самочинно збудований об`єкт у термін до 26 квітня 2019 року та зупинити виконання будівельних робіт з 26 лютого 2019 року до моменту отримання права виконувати будівельні роботи.

26 лютого 2019 року спеціалістом УДАБК ОМР стосовно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення, а постановою у справі про адміністративне правопорушення від 12 березня 2019 року № 166/19 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради своїм листом за вих. № 01-11/2192 від 25 червня 2019 року повідомляло, що вихідні дані (містобудівні умови та обмеження чи/або дозвіл на виконання будівельних робіт) управлінням за адресою: АДРЕСА_1 , не надавалися.

З листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі - КП «БТІ» ОМР) № 4243-02/136 від 20 червня 2019 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на об`єкт нерухомості - нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрація інвентаризаційної справи цього об`єкта, відсутня.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 17 липня 2019 року за вих. №18-15-0.8-6180/-19 станом на 01 січня 2013 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі право власності (користування) на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , ні за фізичною, ні за юридичною особою не зареєстровано.

За інформацією, наданою ДКВ ОМР, рішення стосовно передачі у власність або в оренду земельної ділянки за вищевказаною адресою Одеською міською радою не приймалось.

Позивач стверджував, що нежитлова будівля, площею 24,0 кв.м., збудована ОСОБА_3 на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведенні для такої мети у встановленому законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 24,0 кв.м., без оформлення у встановленому законом порядку права власності або права користування земельною ділянкою, за відсутності проектної документації, яка мала розроблятися з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства, будівельних норм, нормативно-правових актів у сфері архітектурно-будівельної діяльності, без проведення контролю якості проведення будівельних робіт та їх результатів, без забезпечення комплексної безпеки будівництва у тому числі для об`єктів прилеглої забудови та навколишнього середовища при виконанні будівельних робіт, за відсутності відомостей стосовно того чи особи, які здійснювали будівництво, мали право виконувати будівельні роботи, в тому числі чи мали ліцензію з відповідним переліком видів робіт, за відсутності здійснення технічного нагляду, особами, які мають відповідний кваліфікаційний сертифікат, проведення ними перевірки відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт, конструкцій, виробів, матеріалів та обладнання проектів рішенням, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, технічних умов та інших нормативних документів.

Зазначав, що незважаючи на видані уповноваженим органом приписи щодо обов`язковості отримання ОСОБА_3 дозвільних документів та після притягнення його до адміністративної відповідальності, останній не отримав у встановленому порядку дозвільні документи та користується збудованою ним будівлею самочинно без введення її в експлуатацію у передбаченому законом порядку.

За таких обставин, позивач вважає, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 була збудована без відповідного документа, який дає право на виконання будівельних робіт, та за відсутності документів про прийняття об`єкта нерухомості в експлуатацію, що свідчить про існування самочинного будівництва.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 лютого 2019 року № 001534, складеного відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства департаменту комунальної власності Одеської міської ради за результатами комісійної перевірки за участю управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зайняли земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 ), орієнтовною площею 30 кв.м., шляхом самовільного будівництва.

Стверджував, що відповідно до діючого законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, які відсутні у ОСОБА_3 , що свідчить про самовільне зайняття останнім вказаної земельної ділянки.

За думкою позивача, проведення ОСОБА_3 будівельних робіт на земельній ділянці, яка не передавалася йому у встановленому порядку для виконання таких робіт, слід розглядати саме як самочинне будівництво та самовільне зайняття земельної ділянки, оскільки Одеська міська рада, як орган, який у відповідності до закону, наділений повноваженнями розпоряджатися землями територіальної громади м. Одеси, не приймала рішень щодо надання ОСОБА_3 чи будь-яким іншим особам у власність або у користування земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва нежитлової будівлі.

Таким чином, ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 24 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які не були відведенні для таких цілей у встановленому законом порядку та фактично набув право спільної часткової власності на нього як на об`єкт нерухомого майна.

Крім того, вказував, що ОСОБА_3 за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів на будівництво об`єкта нерухомого майна, в тому числі, документа, який засвідчує готовність об`єкта до експлуатації, набув право спільної часткової власності на самочинно збудовану будівлю як на новозбудований об`єкт нерухомого майна, шляхом реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Бондара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року (індексний номер: 44658472).

Позивач вважає, що вищевказане рішення державного реєстратора є незаконними, прийнятими з грубим порушенням встановленого порядку державної реєстрації щодо новостворених об`єктів нерухомого майна, чим порушені права територіальної громади м. Одеси на землю, на якій розташований такий об`єкт, що є підставами для його скасування.

Стверджував, що наявність реєстрації речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси, як власника земельної ділянки, на якій розташована самочинно збудована будівля, оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання.

Таким чином, рішення державного реєстратора Бондара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року (індексний номер: 44658472), на підставі якого проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та записи про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 (номер запису про право власності: 29494141) та на Ѕ частину цієї ж нежитлової будівлі за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 29494044) підлягають скасуванню.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд скасувати рішення державного реєстратора Бондара О.М. про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року індексний номер: 44658472 нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 29494141 про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 29494044 про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_3 за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 24 кв.м.; стягнути з відповідачів судові витрати на користь Одеської міської ради (ідентифікаційний код: 26302537, р/р: 4995, УДКСУ у м. Одесі Одеської області, МФО: 828011).

Ухвалою суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 139-140).

Ухвалою суду 23 січня 2020 підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 238-239).

Представник Одеської міської ради, діюча на підставі довіреності від 27 грудня 2020 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (т. 1 а.с. 231).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник, діючий за довіреностями від 11 грудня 2019 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надали відзив на позов (т. 1 а.с. 145-146, 147-148, 149-150, т. 2 а.с. 38, 39, 41, 42, 43, 44).

Відповідач державний реєстратор КП «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар О.М в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав (т. 2 а.с. 43а).

З урахуванням того, що предстаник позивачанаполягала на розгляді справи за відсутності відповідачів та їх представника, які були повідомлені про дату, час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх, оскільки вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, наявними в матеріалах справи (т. 2 а.с. 38, 39, 41, 42, 43, 44).

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) на всій території України запроваджено карантин з 12 березня 2020 року.

Враховуючи вказану Постанову Кабінету Міністрів України, листом Ради суддів України №186/20 від 16 березня 2020 року судам було рекомендовано встановити особливий режим роботи судів України, зокрема, зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня. Зокрема, судам було рекомендовано не відкладати всі судові засідання, а зменшити їх кількість протягом робочого дня та по можливості здійснювати судовий розгляд без участі сторін.

З 11 травня 2020 року в Україні почато перший етап послаблення карантинних обмежень, введених у зв`язку з пандемією коронавірусу, зокрема, дозволено діяльність адвокатів (відповідно до змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 343 від 04 травня 2020 року).

Крім того, згідно розпорядження голови Малиновського районного суду м. Одеси «Про дотримання заходів, спрямованих на запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 22 травня 2020 року рекомендовано: суддям під час розгляду судових справ, працівникам канцелярій, архіву та інформаційного суду при здійсненні прийому громадян, працівникам апарату суду при спілкуванні з громадянами дотримуватися заходів щодо дотримання безпечної відстані між присутніми та вжиття заходів індивідуального заходу (а.с. 33).

Отже, з 22 травня 2020 року суд почав працювати у звичайному режимі.

З огляду на викладене, враховуючи послаблення карантинних заходів, а також можливість відповідачів та їх представника взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд визнає причини їх неявки в судове засідання неповажними.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідачів та їх представника, які своєчасно і належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання без поважинх причин

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 та 6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року за № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).

Технічне обстеження включає такі етапи:

- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);

- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).

Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.

Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об`єкта.

На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Відповідно до п. 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Судом встановлено, що відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності в рівних частках, а саме по 1/2 частині нежитлової будівлі, загальною площею 24,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 33-34).

18 лютого 2019 року відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства ДКВ ОМР було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства, про що було складено акт № 001534 від 18 лютого 2019 року, яким було зафіксовано, що невстановеними особами шляхом самовільного будівництва зайнято земельну ділянку, орієнтованою площею 30 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ) (т. 1 а.с. 26-27).

Судом встановлено, що листом ДКВ ОМР за вих. № 01-13/959 від 12 березня 2019 року Одеська міська рада була повідомлена про те, що відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства ДКВ ОМР було зафіксовано факт самовільного зайняття земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом самочинного будівництва нежитлової будівлі (т. 1 а.с. 25).

Зі змісту листа УАБК ОМР за вих. № 01-8/411 вх від 04 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 виконав будівельні роботи з нового будівництва будівлі, шляхом улаштування монолітного стрічкового фундаменту, кладки зовнішніх стін у рівні першого поверху та улаштування конструкції даху з покрівлею (т. 1 а.с. 36-38).

За результатами комісійної перевірки за участю УДАБК ОМР, департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 лютого 2019 року № 001534, складеного відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель та дотримання земельного законодавства ДКВ ОМР, було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зайняли земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 ), орієнтовною площею 30 кв.м., шляхом самовільного будівництва. Рішення стосовно передачі у власність або в оренду земельної ділянки за вищевказаною адресою Одеською міською радою не приймалось.

Встановлено, що 25 лютого 2019 року УАБК ОМР було надано направлення для проведення планового (позапланового) заходу за № 000362 від 25 лютого 2019 року, а 26 лютого 2019 року УАБК ОМР була проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , якою було встановлено, що ОСОБА_3 в порушення діючого законодавства виконав будівельні роботи з нового будівництва будівлі без отримання права на виконання будівельних робіт, оскільки не надав УАБК ОМР проектну документацію на будівництво та документи, які дають право на виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 36-38, 39).

Згідно відповіді УАБК ОМР відомості стосовно реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні.

Судом встановлено, що за результатами проведення планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності відносно ОСОБА_3 було складено акт від 26 лютого 2019 року № 000362 про порушення останнім вимог п. 1 ч. 1 ст. 34 та абз. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, а також видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівнох діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 26 лютого 2019 року № 100/19, яким зобов`язано ОСОБА_3 отримати в установленому законом порядку право на виконання будівельних робіт або знести самочинно збудований об`єкт у термін до 26 квітня 2019 року та зупинити виконання будівельних робіт з 26 лютого 2019 року до моменту отримання права виконувати будівельні роботи (т. 1 а.с. 40-59, 60-64).

26 лютого 2019 року спеціалістом управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради стосовно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення останнім ч. 5 ст. 96 КУпАП (т. 1 а.с. 65-70).

Постановою по справі про адміністративне правопорушення від 12 березня 2019 року № 166/19 ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 96 КУаАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (т. 1 а.с.71-76).

Зі змісту листа Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради за вих. № 01-11/2192 від 25 червня 2019 року вбачається, що вихідні дані (містобудівні умови та обмеження чи/або дозвіл на виконання будівельних робіт) управлінням за адресою: АДРЕСА_1 , не надавалися.

Відповідно до листа КП «БТІ» ОМР за № 4243-02/136 від 20 червня 2019 року станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на об`єкт нерухомості - нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрація інвентаризаційної справи цього об`єкта, відсутня (т. 1 а.с. 77).

Встановлено, що 19 грудня 2018 року ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було складено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 (т .1 а.с. 28-32).

З матеріалів справи вбачається, що станом на 01 січня 2013 року право власності (користування) на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі ні за фізичною, ні за юридичною особою не зареєстровано, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 17 липня 2019 року за вих. № 18-15-0.8-6180/-19 (т. 1 а.с. 35).

Таким чином, ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 24,0 кв.м., без оформлення у встановленому законом порядку права власності або права користування земельною ділянкою, за відсутності проектної документації, яка мала розроблятися з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства, будівельних норм, нормативно-правових актів у сфері архітектурно-будівельної діяльності, без проведення контролю якості проведення будівельних робіт та їх результатів, без забезпечення комплексної безпеки будівництва у тому числі для об`єктів прилеглої забудови та навколишнього середовища при виконанні будівельних робіт, за відсутності відомостей стосовно того чи особи, які здійснювали будівництво, мали право виконувати будівельні роботи, в тому числі чи мали ліцензію з відповідним переліком видів робіт, за відсутності здійснення технічного нагляду особами, які мають відповідний кваліфікаційний сертифікат, проведення ними перевірки відповідності виконаних будівельно-монтажних робіт, конструкцій, виробів, матеріалів та обладнання проектів рішенням, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, технічних умов та інших нормативних документів.

При цьому, незважаючи на видані уповноваженим органом приписи щодо обов`язковості отримання ОСОБА_3 дозвільних документів та після притягнення його до адміністративної відповідальності, останній не отримав у встановленому порядку дозвільні документи та користується збудованою ним будівлею без введення її в експлуатацію у передбаченому законом порядку, що свідчать про існування самочинного будівництва.

Отже, проведення ОСОБА_3 будівельних робіт на земельній ділянці, яка не передавалася у встановленому законом порядку для виконання таких робіт, підтверджує твердження позивача стосовно того, що останній здійснив самочинне будівництво та самовільно зайняв земельну ділянку, оскільки Одеська міська рада, як орган, наділений повноваженнями розпоряджатися землями територіальної громади м. Одеси, не приймала рішень щодо надання ОСОБА_3 чи будь-яким іншим особам у власність або у користування земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва нежитлової будівлі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів на будівництво об`єкта нерухомого майна, в тому числі, документа, який засвідчує готовність об`єкта до експлуатації, набув право спільної часткової власності на самочинно збудовану будівлю як на новозбудований об`єкт нерухомого майна, шляхом реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Бондара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року (індексний номер: 44658472) (т. 1 а.с. 33-34, 204).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно п. п. 3, 4 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктами 12, 18 Порядку встановлено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Згідно п. 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Як було встановлено судом, в порушення діючого законодавства державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі документу щодо адреси об`єкта нерухомого майна від 13 грудня 2018 року, виданого ОД ПАТ «Укрпошта», технічного паспорту від 06 грудня 2018 року, виданого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» та за відсутності документа, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (т. 2 а.с. 204, 207, 209-211).

Підставами для державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , стали: документ щодо адреси об`єкта нерухомого майна від 13 грудня 2018 року, виданий ОД ПАТ «Укрпошта», технічні паспорта від 06 грудня 2018 року та від 19 грудня 2018 року, видані ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», висновок щодо технічного стану об`єкта нерухомого майна від 19 грудня 2018 року, виданий ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» (т. 2 а.с. 204, 207, 219-222, 223).

Отже, підстави виникнення права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають вимогам чиного законодавства стосовно реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки при реєстрації права власності відповідачі не надали документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у визначеному порядку, а саме: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

При цьому, підтвердження заявником наявності у нього права власності або користування земельною ділянкою здійснюється як на етапі отримання вихідних даних, так і на етапі отримання дозвільних документів на будівельні роботи шляхом подання документу, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію.

Таким чином, наявність у заявника документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, презюмує наявність у нього права власності або користування забудованою земельною ділянкою, здійснення державної реєстрації прав на новостворений об`єкт за відсутності такого документа створює передумови для легалізації самочинного будівництва на земельній ділянці, що знаходиться у власності інших суб`єктів.

За таких обставин, суд вважає, що прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав відповідачів на спірне майно за відсутністю документів, які є обов`язковими для державної реєстрації новоствореного об`єкта нерухомого майна, призвело до незаконного визнання і підтвердження державою в особі державного реєстратора факту виникнення у відповідачів речових прав на об`єкт самочинного будівництва, розташованого на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Суд звертає увагу на те, що ані технічні паспорта від 06 грудня 2018 року та від 19 грудня 2018 року, видані ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», ані висновок щодо технічного стану об`єкта нерухомого майна від 19 грудня 2018 року, виданий ТОВ «Бюро Консалт Сервіс», не є документами, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а тільки носять інформативний характер щодо технічних характеристик об`єкта нерухомого майна.

Крім того, документ щодо адреси об`єкта нерухомого майна, видавником якого є ОД ПАТ «Укрпошта», також не може бути підставою для виникнення права власності, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства ОД ПАТ «Укрпошта» не є державним органом, який має право у встановленому законом порядку проводити присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна.

Згідно зі п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Суд погоджується з висновком позивача стосовно того, що відповідальність заявника за достовірність даних, що містяться в документах, не звільняє державного реєстратора від обов`язку перевірки зазначених документів на відповідність вимогам законодавства.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що пакет документів, який було подано для здійснення державної реєстрації права власності за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на нежитлову будівлю, загальною площею 24 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам чинного законодавства, що виключає можливість державної реєстрації такого речового права як офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення у відповідачів прав на вказане нерухоме майно, а тому рішення державного реєстратора Бондара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року (індексний номер: 44658472) є незаконним.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» встановлено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав у разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ч. 2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

За таких обставин, суд вважає, що записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 (номер запису про право власності: 29494141) та на Ѕ частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 29494044) підлягають скасуванню.

Крім того, оскількі ОСОБА_3 , здійснивши самочинне будівництво нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та зайнявши самовільно земельну ділянку, орієнтовною площею 30 кв.м., за вищезазначеною адресою, що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, то така земельна ділянка повинна бути звільнена шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» встановлено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до статей 124-126 ЗК України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Таким чином, відповідно до вимог діючого законодавства України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів, свідчить про самовільне зайняття вказаної земельної ділянки.

Як було встановлено судом, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована самочинно збудована ОСОБА_3 нежитлова будівля, використовується відповідачами за відсутності правовстановлюючих документів, оформлення яких є необхідним для землекористування, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Власник земельної ділянки відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Відповідно до п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-130 цс від 04 грудня 2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Зазначена позиція також викладена у Постанові Першої судової палати Касаційного цивільного Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі №757/9131/15-ц, провадження № 61-7498св18.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

З огляду на вищезазначене, враховуючи, те що відповідачі здійснили самочинне будівництво без погодженої проектної документації та дозволу ОМР, позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 привести до попереднього стану за власний рахунок земельну ділянку є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Суд погоджується з твердженням позивача, стосовно того, що оскільки самочинне будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 24 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та щодо якої замовник будівництва не мав жодного речового права, тому застосування інших способів захисту, зокрема, зобов`язання провести перебудову об`єкта, не відновить порушеного права територіальної громади на доступ до забудованої земельної ділянки, у зв`язку із чим така ділянка залишиться вилученою із комунальної власності.

Таким чином, самовільно зайнята відповідачами земельна ділянка, орієнтовною площею 30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради повинна бути звільнена шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - нежитлової будівлі, загальною площею 24 кв.м., силами і за рахунок ОСОБА_3 .

Отже, наявність на землях комунальної власності самочинно збудованого об`єкта унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження територіальною громадою м. Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом.

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ("Рябих проти Росії").

За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Одеської міської ради у повному обсязі.

Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі розпорядились на свій розсуд.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовий збір по справі складає 7684,00 грн., який повністю сплачений позивачем при зверненні до суду. Оскільки позов задоволений, то судовий збір підлягає стягненю в рівних частках з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 376, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 80, 83, 116, 124-126, 152, 212 ЗК України, ст. ст. 10, 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст1. Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. ст. 2, 3, 18, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора комунального підприємства «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондара Олексія Миколайовича про скасування реєстрації права власності та приведення земельної ділянки до попереднього стану, шляхом знесення - задовольнити.

Рішення державного реєстратора комунального підприємства «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондара Олексія Миколайовича про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 17 грудня 2018 року, індексний номер: 44658472 нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №29494141 про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 - скасувати.

Запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №29494044 про право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 - скасувати.

Зобов`язати ОСОБА_3 за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 24 кв.м.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Одеській області 21 лютого 2000 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 28 січня 1999 року, який зареєстрований за адресою: Одеська обл., Роздільнянський р-н, с. Павлівка, державного реєстратора комунального підприємства «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондара Олексія Миколайовича, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Березівський р-н, с. Новоселівка, вул. Нова, 77а, на користь Одеської міської ради (ідентифікаційний код: 26302537, р/р: НОМЕР_5 , УДКСУ у м. Одесі Одеської області, МФО: 828011) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 7684 (сім тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, а саме по 2561 (дві тисячі п`ятсот шістдесят одній) гривні 33 копійки з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 26 червня 2020 року.

Суддя: О.М. Сегеда