РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Нємиш Н.В.,

за участі:

секретаря Андрієвої Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Торецька Донецької області цивільну справу за позовною заявою представника позивача - адвоката Карнаухова Андрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Державного підприємства «Селидіввугілля» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог, зазначає, що наказом від 04.12.2018 р. №1636-К ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду заступника генерального директора з охорони та безпеки підприємства з 05.12.2018 р. і в подальшому працював на вказаній посаді. 15.08.2019 року його було звільнено на підставі наказу №116-К, за яким його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення у зв`язку із порушенням трудових обов`язків, відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України. Підставою до цього наказу послужила доповідна записка голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_2. та протокол засідання комісії з реорганізації ДП «Селиддіввугілля»№ від 15.08.2019 р. №14.

Вважає, що позивач був звільнений безпідставно, а наказ про його звільнення підлягає скасуванню з наступних підстав.

За період своєї роботи з 05.12.2018 р. до звільнення позивач не вчиняв жодних вчинків, які б вказували на грубі порушення правил трудових обов`язків із перевищенням влади і службових повноважень, як це стверджує голова комісії з реорганізації Кобиляцькій С.В. у своїй доповідній записці. Самоуправства з боку позивача, яке призвело до систематичного перешкоджання голові комісії з реорганізації ОСОБА_2 потрапити до будівлі ДП «Селидіввугілля», внаслідок чого провадилась безконтрольна діяльність із суттєвими втратами для підприємства та значними збитками державі, як це стверджує ОСОБА_2 не було, оскільки позивач діяв законно і на підставі своєї посадової інструкції.

Відповідно до п.1.4.1 та 1.4.3 посадової інструкції заступника директора з охорони і безпеки підприємства ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1. мав пряме підпорядкування до Генерального директора і заміщував його на період тимчасової відсутності.

Положення п. 3.7 вказаної інструкції зобов`язують його забезпечувати контроль за дотриманням суворого контрольно-пропускного режиму і правил внутрішнього розпорядку.

Згадані у доповідній записці ОСОБА_2 випадки, коли йому нібито чинились перешкоди у здійсненні повноважень шляхом не допуску до будівлі є його суб`єктивною оцінкою подій, оскільки він без пред`явлення на те належних документів і без представлення збоку керівництва Міненерговугілля України намагався проникнути до об`єкту, що охороняється, тобто до ДП «Селидіввугілля». Після надання відповідних документів та представлення з боку керівництва Міненерговугілля України, яке підтвердило повноваження ОСОБА_2 у відповідності до інструкцій та правил останній був безперешкодно допущений до робочого місця.

З 10.01.2019 р. повноваження ОСОБА_2 взагалі були призупинені рішенням суду, тому він не мав права знаходитись у приміщеннях ДП «Селидіввугілля».

Крім того, його звільнення було допущено без попередньої згоди профспілкового комітету.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при прийнятті рішення судом про поновлення на роботі, одночасно приймається рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно уточненого розрахунку, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.08.2019 року по 30.06.2020 року у розмірі 146202,56 грн. (виходячи із середньоденної заробітної плати 652,69 грн. та кількості робочих днів у цей період 224 днів).

Окрім того, представник позивача ставить питання про відшкодування моральної шкоди, яку визначає у розмірі 100000 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі, на задоволенні позову наполягають.

Представник відповідача до суду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суд не інформував, при цьому надав заяву з проханням відкласти розгляд справи через продовження дії карантину.

Представником відповідача був наданий відзив, з якого йдеться, що наказ №116-К від 15.08.2018 за яким ОСОБА_1 було звільнено з посади за одноразове грубе порушення посадових обов`язків на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України вважає правомірним, а отже в задоволенні позовних вимогах просить відмовити.

Представником відповідача неодноразово надавалися заяви про відкладення розгляду справи через дію карантину, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Застосовуючи згідно статті 3 ЦПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Разом з тим, з метою недопущення зволікання судового розгляду справи та враховуючи принципи змагальності та диспозитивності, суд звертав увагу представників учасників, зокрема представника відповідача, на можливість надавати свої письмові пояснення, клопотання про розгляд справи без участі представника та приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема про це йдеться в ухвалі Дзержинського міського суду Донецької області від 11.06.2020 р.

Представник відповідача цим правом не скористався.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема за п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №116-К від 15.08.2019 року по ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 15.08.2019 у зв`язку з порушенням трудових обов`язків, відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Підставою для винесення наказу про звільнення позивача стала доповідна записка голови комісії з реорганізації С. Кобиляцького, з якої вбачається, що з боку ОСОБА_1 чинились перешкоди у здійсненні повноважень голови комісії з реорганізації ОСОБА_2. шляхом не допуску до будівлі ДП «Селидіввугілля» в грудні 2018 року, січні 2019 року, червні 2019 року, з приводу чого було зафіксовано факти порушень до правоохоронних органів із відповідними викликами мобільної групи та звернення із заявами. В тому числі під час відвідування 09.01.2019 року комісією Міненерговугілля України. Під час візиту спостерігалось самовілля з боку заступника генерального директора з охорони та безпеки підприємства ДП «Селидіввугілля» Дем`янка П.С.

З матеріалів справи вбачається, наказом №20 від 10.01.2019 року по ДП «Селидіввугілля» Дем`янка П .С . було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невиконання вимог керівника ДП «Селидіввугілля» 10.01.2019 року, та оголошена догана. (а.с. 16).

Як зазначено у спірному наказі, та доповідної записки до неї, ОСОБА_1 у період з грудня 2018 року по червень 2019 року неодноразово грубо порушував правила трудових обов`язків з перевищенням влади та службових повноважень, а стягнення у виді звільнення було застосовано адміністрацією підприємства - 15.08.2019 р., тобто з пропуском строків для такого застосування, як передбачено ст. 148 ч.1 КЗпП України.

Крім того суд зауважує, що п.1 ст. 41 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками.

При цьому, в спірному наказі не вказано, в чому саме полягало одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 , та чим ці обов`язки передбачені, тому звільнення позивача відбулось із порушенням трудових прав працівника, що є підставою для його поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 1ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно із ч.3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (обєднання професійних спілок).

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що є дотриманням гарантій, установлених ст. 252 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Тлумачення частини другої статті 41 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності свідчить, що законодавцем встановлена обов`язковість отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого є працівник, на притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно листа голови Селидівської ТО ППВПУ від 28.08.2019 р., станом на 28.08.2019 р. від адміністрації ДП «Селидіввугілля» на адресу Селидівської ТО ППВПУ ніяких узгоджувальних документів щодо звільнення ОСОБА_1 не надходило, й відповідно не розглядалося.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому наказ №116- Квід 15.08.2019 року про його звільнення є незаконним.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 і порушення відповідачем його трудових прав.

Суд не бере до уваги надані відповідачем копії звернень до правоохоронних органів ОСОБА_2., оскільки з них не вбачається, що ці звернення були розглянути та були прийняті відповідні рішення стосовно саме ОСОБА_1 (притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності).

Виходячи з вищевикладеного, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, слід поновити його на роботі на посаді заступника генерального директора з охорони та безпеки Державного підприємства «Селидіввугілля».

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. (далі - Порядок)

Відповідно до п. 3 розділу 2 вказаного Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд здійснює розрахунок на підставі тих доказів, що надані сторонами та маються в матеріалах справи.

Згідно довідки, наданої ОСОБА_1 .. ДП «Селидіввугілля», загальна сума доходу, нарахованого ОСОБА_1 за два місяці, передуючи звільненню, становить 11095,00 грн., середньоденний заробіток становить 652,69 грн.

На підставі ч.2 ст. 235 КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року.

Отже, в силу вищевказаних вимог закону, слід стягнути з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 15.08.2019 року по 30.06.2020 року в розмірі 146202,56 грн., виходячи з: 224 (дні вимушеного прогулу) х 652,69 грн. (середньоденна заробітна плата).

Судом встановлено, що оспорюваний наказ виданий відповідною посадовою особою і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки, позивач звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, щодо звільнення позивача, може бути визнаний лише незаконним.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені його трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 5000гривень.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п.2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 141, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника позивача - адвоката Карнаухова Андрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), до Державного підприємства «Селидіввугілля» (місцезнаходження: Донецька область, м. Селидове, вул. К. Маркса, 41, ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Селидіввугілля» №116-К від 15.08.2019 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 41 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді заступника генерального директора з охорони та безпеки Державного підприємства «Селидіввугілля».

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 146202,56 грн. (сто сорок шість тисяч двісті дві грн. 56 коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля»на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді заступника генерального директора з охорони та безпеки Державного підприємства «Селидіввугілля» та стягнення заробітної плати за один місяць.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Н.В. Нємиш