Справа № 589/681/20
Провадження № 2/589/816/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Курбанової А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Воронізької селищної ради Шосткинського району Сумської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, придбане з відкритих торгів (аукціону),-

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до Воронізької селищної ради Шосткинського району Сумської області про визнання права власності на гараж, загальною площею 178,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , придбаний 12.05.2004р. з відкритих торгів (аукціону).

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він за наслідком аукціону, проведеного 12.05.2004р. Українською товарною біржею, придбав у власність нерухоме майно - гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але оскільки ним був пропущений строк на обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, придбаного з аукціону нерухомого майна, ОСОБА_1 позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на зазначений гараж.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягав.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, в матеріалах справи наявна заява, відповідно до якої відповідач позов визнав.

Третя особа також звернулась до суду з заявою, в якій просила розглядати справу без її участі, також зазначила, що заперечень щодо задоволення позовних вимог не має.

Відповідно до ст. 206 ЦК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на позицію відповідача, суд, перевіряючи наявність чи відсутність законних для задоволення позову, вважає за необхідне зупинитися на наступному.

Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна на підставі статті 392 ЦК України, яка передбачає, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Тобто, передумовою для звернення з позовом про визнання права власності на майно на підставі названої статті є сумніви у належності позивачеві цього майна, які виникають у інших осіб, неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втрата належних правовстановлюючих документів на майно.

Право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів та конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

З огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 6-318цс15 від 24.06.2015р. та Верховний Суд у постановах від 21.11.2018р. у справі № 920/615/16, від 07.08.2019р. у справі №902/869/17.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постановах від 02.05.2018р. у справі № 914/904/17, від 07.06.2018р. у справі № 912/111/14 від 07.06.2018р., від 27.03.2019р. у справі № 27/193, від 11.06.2019р. у справі № 918/1400/14, від 05.12.2019р. у справі № 914/73/18, згідно з якими, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за статтею 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є саме оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

До таких висновків щодо застосування відповідних норм права, дійшов Верховний Суд і у постанові від 20.02.2020р. у справі № 5006/5/39б/2012.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір відносно нерухомого майна - нежитлового приміщення частини господарської будівлі гаражу школи АДРЕСА_1 , загальною площею 171,6 кв.м., розташованого за землях Воронізької селищної ради, виставленого на продаж на торги.

12 травня 2004р. позивач прийняв участь в відкритих торгах (аукціону) з продажу конфіскованого та безхазяйного майна, майна, що за правом спадкування перейшло у власність держави, що проводилися Українською товарною біржею з продажу вказаного об`єкту нерухомості та став переможцем із запропонованою ціною 1719 грн 30 к., що підтверджується копією протоколу № 22 /а.с.6/.

Маючи намір зареєструвати право власності на вказаний об`єкт нерухомості, позивач 24.02.2020р. звернувся до державного реєстратора, однак рішенням останнього № 51334831 від 26.02.2020р. ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації права власності на цей гараж з посиланням на те, що подані заявником документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки заявник не отримав свідоцтва про право власності від нотаріуса, а протокол відкритих торгів не може бути підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як було зазначено вище, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з приписами частин 3, 4 ст. 334 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Зважаючи на викладене, слід звернутись до норм законодавства, якими був врегульований порядок вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна під час проведення біржових торгів, як підстави для набуття на таке майно права власності,чинних на час виникнення спірних правовідносин у 2004 році.

Нормами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а у разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як передбачено ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 статті 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно зі статтею 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За приписами статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 цього Закону України, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Приписами ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу» було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативним актом щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж та території України та загальним стосовно укладення договорів. З останнього питання спеціальними є норми Цивільного кодексу України, чинного на час проведення відкритих торгів (аукціону) (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 лютого. 2020р. № 10/14).

Положення ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року N 1956-XII «Про товарну біржу» стосуються лише договорів, які вважаються укладеними з моменту їх нотаріального посвідчення, однак договір купівлі-продажу нерухомості вважався укладеним з моменту його державної реєстрації, тому у даному випадку немає підстав застосовувати приписи вказаної статті, а необхідно було дотримуватися встановленої законодавством форми та порядку укладення для угод про відчуження нерухомого майна.

Наведене узгоджується і із роз`ясненнями Міністерства юстиції України, викладеними в листі від 11.12.2002 р. за № 14-7/1390, відповідно до яких незалежно від того, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею, необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Тобто у випадках реалізації нерухомого майна через товарну біржу, у тому числі і реалізації нерухомого майна, яке перейшло у власність держави згідно із постановою КМУ від 25.08.1998р. № 1340 «Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним», вказаними вище законодавчими приписами було передбачено як завершальну стадію аукціону укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна з переможцем торгів, з подальшим нотаріальним посвідченням такого договору та проведенням державної реєстрації.

Натомість у даному випадку між сторонами (замовником аукціону та переможцем аукціону) після проведення аукціону та визначення переможця торгів не було укладено договір купівлі-продажу, а відтак у позивача не виникло право власності на нерухоме майно, виставлене на продаж на аукціоні, який відбувся 12.05.2004р.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що він є переможцем аукціону та ним сплачено вартість придбаного майна, а також те, що результати аукціону, проведеного Українською товарною біржею 12.05.2004р., не анульовані та не визнані недійсними у судовому порядку. Разом з тим позивачем не доведено, що його дій достатньо для набуття права власності.

Обставини, на які посилається позивач, не дають підстав для констатації факту виникнення у нього права власності за відсутності укладеного договору купівлі-продажу за результатами проведеного аукціону, як обов`язкової умови виникнення такого права.

Оскільки матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, суд дійшов висновку про відсутність порушення права власності позивача та спрямованість цього позову не на визнання права власності, як перебачено в статті 392 ЦК України, а фактично на набуття права власності, що не відповідає наведеній правовій нормі, та виключає можливість визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно, у задоволенні позову слід відмовити.

З огляду на прийняте рішення суд вважає правомірним судові витрати залишити за позивачем відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України процесуальні строки, зокрема, щодо апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, продовжуються на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст складений 22.06.2020р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова