№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6621/2020
ПО С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ

Справа № 757/33758/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Шеченко Т.М. 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлено, у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07 серпня 2019 року дана позовна заява передана на розгляд Голосіївському районному суду м. Києва. (а.с. 19)

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с. 29)

20 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 направила до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання, повернуто заявнику.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, скасувати ухвалу суд першої інстанції.

Зазначає, що свої вимоги про розірвання шлюбу ОСОБА_1 обґрунтував тим, що спільне життя між нами нібито не склалось, стали часто виникати сварки, відсутнє взаєморозуміння та спільні інтереси, мешкаємо окремо, шлюбні відносини майже припинились. Доказів на підтвердження даних обставин позивач не навів.

Вказує, що заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки вважає, що шлюб має бути збережений. Свої зустрічні вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 постійно працює та проживає в США, через що вони бачаться лише під час його приїздів до України, та її відвідувань позивача на території США. Таким чином, неможливість спільного проживання та необхідність встановлення режиму окремого проживання зумовлена характером роботи її чоловіка (постійна робота в країні, розташованій на іншому континенті).

З урахуванням положень ст. 120 СК України, задоволення її зустрічного позову та встановлення режиму окремого проживання, виключає повністю задоволення первісного позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Отже наявні підстави для прийняття судом мого зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , передбачені ч. 2 ст. 193 ЦПК України, оскільки обидва позови взаємопов`язані, і спільний розгляд обох позовів є доцільним.

Доцільність спільного розгляду полягає в тому, що вимоги обох позовів пов`язані з правовідносинами сторін, які виникають в зв`язку з укладеним між нами шлюбом, та їх юридичними наслідками. При цьому задоволення мого зустрічного позову виключає повністю задоволення первісного позову ОСОБА_1 , оскільки передбачає збереження нашого шлюбу.

Викладене доводить наявність усіх обставини, що є підставою для прийняття мого зустрічного позову, визначених в ч. 2 ст. 123 ЦПК України, що беззаперечно доводить можливість та необхідність його спільного розгляду з первісним позовом. Проте суд першої інстанції цих обставин не врахував, та не надав їм оцінки.

У відзиві на апеляцій скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суд без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Крім того, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не зазначив мотиви, з огляду на які дійшов висновку, що зустрічний позов не може бути прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, та не зазначив обставин, керуючись якими дійшов думки про те що об`єднання даних позовів в одне провадження та їх спільний розгляд є недоцільним, і позовні вимоги жодним чином не пов`язані між собою.

Викладене доводить, що оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях, та не містить мотивів повернення мені зустрічного позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з тог, що об`єднання даних позовів в одне провадження та спільний розгляд вищезазначених позовів є недоцільним, в силу положень ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України, і жодним чином не пов`язані між собою. Роз`яснено, що повернення зустрічного позову не обмежує право сторони звернутись до суду з позовною заявою на загальних підставах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Згідно ч. 3 ст. 191 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося, дітей від шлюбу не мають, відсутні спільні інтереси, шлюбні стосунки фактично припинені, разом не проживають. Переконаний, що подальше спільне життя з відповідачкою та перебування у шлюбі неможливе.

Відповідач ОСОБА_2 подала зустрічну позову заяву до ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку окремого проживання обґрунтовувала його тим, що заперечує ті обставини, що спільне життя між ними не склалося, наявність сварок, та заперечує про відступіть взаємопорозуміння та спільних інтересів. Вказує, що шлюбні відносини між ними не припинилися, і збереження сім`ї є можливим та бажаним для неї. Крім того, не дивлячись не те, що більшість часу вони проживають окремо, ОСОБА_1 спілкується з нею, надає фінансову підтримку та підтримує сімейні відносини. Оскільки вона заперечує проти розірвання шлюбу, то обставини, на які вона посилається у своїй позовній заяві, є підставою для встановлення режиму окремого проживання, однак не для припинення шлюбу, який між ними в дійсності зберігається.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно ч.1 до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Відповідно до ст.120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Отже, одним із способів захисту майнових та немайнових прав, є встановлення режиму окремого проживання (сепарація). Режим окремого проживання є певною альтернативою розлучення.

Адже, рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження неможливе, суперечить інтересам одного з подружжя або їх дітей, а підставою для встановлення режиму окремого проживання є неможливість або небажання дружини та/або чоловіка проживати спільно.

Режим окремого проживання спрямований на забезпечення майнових прав та прав на батьківство одного чи обох з подружжя зі збереженням прав та обов`язків , які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

Аналізуючи наведені норми права, позов про розірвання шлюбу заявлений ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання є спорами, відмінними за своїм змістом і правовими наслідками, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав та недоцільність об`єднання позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в одне провадження.

Доводи апеляційної скарги висновків суд першої інстанції не спростовують на законність оскаржуваної ухвали не впливають.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна