Справа № 203/2880/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

представника третьої особи - Васильєва П.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Центральної районної у м.Дніпрі ради, про визнання дій неправомірними, скасування рішень про державну реєстрації права власності та записів про право власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 14.11.2007 року її чоловіком ОСОБА_3 для сімейних потреб було укладено кредитний договір із ПАТ «ПУМБ». В цей же день чоловіком за кредитні кошти було придбано домоволодіння АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 . Також 14.11.2007 року між банком та її чоловіком було укладено договір іпотеки №5824213, предметом якого були зазначені вище домоволодіння та земельна ділянка. 24.06.2016 року банком було задоволено забезпеченою іпотекою грошову вимогу шляхом набуття права власності на іпотечне майно. Також зазначила, шо договір іпотеки, за яким до банку перейшло право власності на предмет іпотеки, було укладено 14.11.2007 року, на час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 23.02.2006 року, ст.36 якого було передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або в окремому договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягав нотаріальному посвідченню. З урахуванням цього у банка були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Крім того, на момент укладання іпотечного договору вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, про що було відомо банку. Таким чином, предмет іпотеки є спільною сумісною власністю, однак банком не було отримано від неї окремої нотаріально посвідченої згоди на включення до договору іпотеки відповідного застереження, що дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, а у разі звернення стягнення - оскаржити таке стягнення в суді. Також посилалась на те, що нотаріусом не було надано оцінки тому, що договір іпотеки укладався на забезпечення виконання зобов`язань за наданим споживчим кредитом в іноземній валюті, що є підставою для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивачка посилалась, що для звернення стягнення на предмет іпотеки повинна бути обоюдна згода сторін, що імперативно визначено ст.36 Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Осипенка Д.О. щодо прийняття на користь ПАТ «ПУМБ» рішень про державну реєстрацію права власності від 28.04.2016 року на домоволодіння АДРЕСА_3 , а також скасувати відповідні рішення та записи про право власності.

В наданій заяві позивачка просила розглядати справу без її участі, зазначивши про підтримання заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи проти позову заперечував, посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у обраний банком спосіб було передбачено умовами договору іпотеки. Посилання позивачки на те, що банком не було отримано її згоди на включення до умов іпотечного договору відповідного застереження, не відповідають дійсності, оскільки 14.07.2007 року ОСОБА_4 було надано відповідну нотаріально посвідчену згоду. Також вважав безпідставними посилання позивачки на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки загальна площа домоволодіння, що є предметом іпотеки складала 359,6 кв.м, що перевищує максимальний розмір площі, визначеної зазначеним вище Законом. Крім того, представник відповідача посилався на те, що позивачка не є стороною договору іпотеки, а тому, в розумінні ст.37 Закону України «Про іпотеку» не має право на оскарження рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. При цьому, позивачкою не зазначено які її права є порушеними, не визнаними або оспорюваними.

Представник третьої особи - ОСОБА_3 , під час розгляду справи підтримав заявлений позивачкою позов та просив його задовольнити.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. за викликами до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, пояснень по суті справи не надав.

Органом опіки та піклування в особі Центральної районної у м.Дніпрі ради було надано клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, з прийняттям рішення на розсуд суду.

Інші треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , є малолітніми та неповнолітніми дітьми позивачки та ОСОБА_3 , що фактично представляють їх інтереси у справі, як законні представники.

Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та відзиві відповідача, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_4 14.09.2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мають трьох дітей.

14.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №5823974, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 350000 доларів США для придбання домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 14.11.2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено було укладено договір іпотеки №5824213, згідно пп.1.2.1.1 п.1.2.1 якого в іпотеку було передано домоволодіння АДРЕСА_3 .

Як зазначено позивачкою та визнано відповідачем, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню, що 28.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенка Д.О., право власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі було зареєстровано за банком.

Перевіряючи підстави, на які позивачка посилалась в обгрунтування заявлених нею позовних вимог, суд враховує наступне.

Згідно термінів, наведених в ст.1 Закону України «Про іпотеку» (тут та далі в редакції, що діяла на момент укладання іпотечного договору), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог

іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно

до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Частиною 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Пунктом 4.1 укладеного між сторонами іпотечного договору №5824213 від 14.11.2007 року було погоджено, що іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у випадках, визначених п.п.4.1.1,4.1.2,4.1.3.

При цьому, п.4.2 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: 1) за рішенням суду, 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса, 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін.

На підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеному в п.4.7 та пп.4.7.1,4.7.2 іпотечного договору, передбачено право іпотекодержателя у разі виникнення підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у власність. Також визначено, що дане застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, договір іпотеки №5824213 від 14.11.2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке було погоджено сторонами при його укладенні та відповідає приписам ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Тобто, при укладанні іпотечного договору, сторонами було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі письмового застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні ст.ст.205,207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення.

З огляду на вищенаведене, суд вважає безпідставними та відхиляє доводи позивачки щодо відсутності у банка правових підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, за відсутності окремого нотаріального посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Також суд визнає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, доводи позивачки щодо неотримання банком згоди від неї на включення до умов іпотечного договору відповідного застереження, оскільки з наданої відповідачем до відзиву заяви вбачається, що 14.11.2007 року, в день укладання її чоловіком ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , а також в день укладання кредитного договору та договору іпотеки, останньою було надано нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої позивачка дала згоду на укладання її чоловіком договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, а також згоду на заставу (іпотеку) домоволодіння та земельної ділянки у ЗАТ «ПУМБ». Також зазначила, що ціну та умови договору застави (іпотеки) її чоловік ОСОБА_3 вправі визначити на власний розсуд.

Стосовно доводів позивачки щодо неврахування нотаріусом положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд враховує, що відповідно до п.1 ст.1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Як вбачається з договору іпотеки №5824213 від 14.11.2007 року загальна площа передано в іпотеку домоволодіння АДРЕСА_1 становила 359,6 кв.м, а тому останнє не підпадає під дію мораторію.

Крім того, суд враховує, що встановлений зазначеним вище Законом мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки, та норми закону, не містять прямої заборони на позасудове врегулювання, передбачене ст.36 Закону України «Про іпотеку».

Також суд відхиляє доводи позивачки з приводу того, що для звернення стягнення на предмет іпотеки повинна бути обоюдна згода сторін, що імперативно визначено ст.36 Закону України «Про іпотеку», оскільки таку згоду на позасудове врегулювання спору, ОСОБА_3 надав під час укладання договору іпотеки, умови якого містять відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі шляхом набуття права власності.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачку ухвалою від 23.08.2018 року було звільнено від сплати судового збору та в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1,7,36,37 Закону України «Про іпотеку», ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,ст.ст.2,4,5,10-13,76-82,141,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , орган опіки та піклування в особі Центральної районної у м.Дніпрі ради, про визнання дій неправомірними, скасування рішень про державну реєстрації права власності та записів про право власності- відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 червня 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак