Справа № 488/3805/16-ц
Провадження № 22-ц/812/991/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019 року, яке ухвалено головуючим суддею Лазаревою Г.М. у приміщенні цього ж суду, дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Служба у справах дітей Корабельного району Миколаївської області, про виселення,-

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Служба у справах дітей Корабельного району Миколаївської області, про виселення.

Позов мотивований тим, що 27 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № NKKIGK04040001, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 50650 дол. США строком до 26 березня 2027 року під зобов`язання його повернення та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами цього ж дня було укладено іпотечний договір, відповідно до п.33.3 якого належна відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 передано в іпотеку.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу квартири Банком.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKKIGK04040001 від 27.03.2007 року в розмірі 358 101 грн.91 коп. звернено стягнення на квартиру, загальною площею 63,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. від 27 березня 2007 року за р. №1797, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України позивач вказував, що звернення стягнення на передане в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканці.

Крім того, зазначав, що умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. В той же час, банк своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за спірною адресою не надавав, а відтак таку реєстрацію проведено з порушенням умов договору та ст.629 ЦК України. Зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватися на підставі рішення суду згідно з вимогами ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Посилаючись на вищенаведене, Банк просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із квартири АДРЕСА_2 . Постановити ухвалу про повернення Банку надмірно сплаченого судового збору у сумі 689 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2 закрито.В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мотивовано тим, що позивачем не надано доказів щодо реєстрації вказаних за спірною адресою без погодження з іпотекодержателем. Крім того, посилаючись на положення Закону України « Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та норми Конвенції ООН про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про порушення принципу «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

У частині вимог про виселення ОСОБА_2 провадження у справі закрито на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погоджуючись з таким рішення суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 28 квітня 2017 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у зв`язку з чим прізвище останньої було змінено на ОСОБА_10 .

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник позивача, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводи розгляд справи у їх відсутність в силу ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону вказане рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 27 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № NKKIGK04040001, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 50650 дол. США строком до 26 березня 2027 року та зобов`язався його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами цього ж дня було укладено іпотечний договір, відповідно до п.33.3 якого належна відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року квартира АДРЕСА_2 , передано в іпотеку.

У зв`язку з неналежним виконання позичальником ОСОБА_2 кредитних зобов`язань, позивач у 2010 році звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставлене майно та виселення позичальника із займаного ним житла.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKKIGK04040001 від 27 березня 2007 року в розмірі 358 101 грн.91 коп. звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. 27 березня 2007 року за реєстраційним №1797, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_2 із зазначеної квартири зі зняттям його з реєстраційного обліку.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 04 червня 2020 року, ОСОБА_2 є власником спірної квартири на підстав договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року, іпотекодержателем ПАТ АТ «ПриватБанк» ( а.с.158).

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Дирекція єдиного замовника «Океан» від 12 червня 2016 року № 2668 ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 25 квітня 2007 року.

Крім того, в цій квартирі зареєстровані члени його сім`ї: з ІНФОРМАЦІЯ_3 - дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 04 листопада 2014 року опікаєма ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном якої є ОСОБА_9 відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 квітня 2014 року №1007 ( а.с.20).

09 серпня 2016 року Банк звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з письмовою вимогою звільнити квартиру у тридцятиденний строк (а.с.15). Проте відомостей про їх отримання матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції вказував, що позивачем не надано доказів щодо реєстрації вказаних осіб без погодження з іпотекодержателем. Крім того, посилаючись на положення Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та норми Конвенції ООН про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про порушення принципу «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повній мірі не можна.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено гл.49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст. 39 та/або ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Згідно п. 7.1 кредитного договору від 27 березня 2007 року, кредитні кошти у розмірі 50 650 дол. США були надані АТ КБ «ПриватБанк» Цині М.П ОСОБА_11 на наступні цілі: на купівлю житла - 42000 дол. США, на сплату страхових платежів -8650 дол. США.

Відповідно до п. 33.3договору іпотеки від 27 березня 2007 року, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 63,30 кв.м., житловою площею 37.00 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року.

Наведене свідчить проте, що передане в іпотеку нерухоме майно- спірна квартира була набута у власність іпотекодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року, тобто за рахунок кредитних коштів.

Більш того, ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані у спірній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після набрання чинності рішення суду про звернення стягнення на спірну квартиру, в порушення умов договору іпотеки від 27 березня 2007 року, а саме пункту 18.12, без письмової згоди Іпотекодержателя (Банку).

Наведене свідчить про те, що реєстрація вказаних осіб у квартирі була спрямована лише на те, щоб уникнути реалізації майна, на яке звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення вимог про виселення відповідачів ОСОБА_3 .В неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яка на час розгляду справи в апеляційній інстанції досягла повноліття, із спірної квартири, без надання іншого постійного житлового приміщення.

Щодо позову, заявленого до ОСОБА_2 , слід зазначити, що позивачем був заявлений до нього позов про виселення із спірної квартири 08 квітня 2009 року і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2010 року він був задоволений. Вказане рішення набрало чинності і сторонами в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалося.

Позивачем не надано доказів щодо того, що вказане рішення в частині виселення ОСОБА_2 було виконане і потім виникли нові обставини, які б свідчили про зайняття ним спірної квартири після виселення.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про виселення ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 слід скасувати та цій частині ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог. В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Разом з тим, ураховуючи, що 07 червня 2014 року набув чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини, рішення суду в частині вирішених вимог про виселення відповідача не підлягає виконанню на час дії цього Закону.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, скасуванням судового рішення в частині вирішення вимог до ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та ухвалення в цій частині нового судового рішення розподіл судових витрат необхідно провести таким чином.

При зверненні до суду з даним позовом Банк повинен був сплатити 5512 грн., в той же час ним сплачено всього 2067 грн., недоплата становить 3445 грн. Оскільки провадження в частині вимог про виселення до ОСОБА_2 закрито і рішення суду в цій частині залишено без змін, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1378 грн. при зверненні до суду з цим позовом слід віднести за рахунок Банку.

З врахуванням наведеного, на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 , яка дії в своїх інтересах та є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 , 2004 р.н. слід стягнути 459 грн.33 коп. судового збору, а з ОСОБА_5 - 229 грн.66 коп. судового збору; в дохід держави з ОСОБА_3 , яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , 2004 р.н. - 2296 грн.68 коп., а з ОСОБА_5 - 1148 грн.33 коп.

При подачі апеляційної скарги Банк повинен був сплатити 8268 грн., в той же час ним сплачено всього 2067 грн., недоплата становить 6201 грн. Апеляційну скаргу задоволено в частині вимог до ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ..

За такого, в дохід держави слід стягнути з ОСОБА_5 2067 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом. В свою чергу з ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 підлягає стягненню у дохід держави 4134 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

З врахуванням наведеного з ОСОБА_3 , яка дії в своїх інтересах та є законним представником неповнолітнього ОСОБА_6 , 2004 р.н. слід стягнути на корись Банку 459 грн.32 коп., в дохід держави 6430 грн.68 коп( 2296.68 НОМЕР_1 )., з ОСОБА_5 на користь Банку 229 грн.66 коп., в дохід держави 3215 грн.33 коп.( НОМЕР_2 НОМЕР_3 ).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольни частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2019 року в частині відмови у задоволені позову скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Служба у справах дітей Корабельного району Миколаївської області, про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 459 грн.33 коп. судового збору, в дохід держави 6430 грн.68 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 229 грн.66 коп.судового збору, в дохід держави 3215 грн.33 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», рішення суду в частині вирішених вимог про виселення відповідачів не підлягає виконанню на час дії цього Закону.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.