справа № 631/239/16-ц
провадження № 2/631/6/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.

за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього майнову шкоду з урахуванням індексу інфляцій та трьох відсотків річних на загальну суму 108770 гривень 00 копійок та 50000 гривень 00 копійок моральної шкоди, що були заподіянні відповідачем в результаті вчинення кримінального правопорушення.

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 заподіяну майнову шкоду з урахуванням індексу інфляцій та трьох відсотків річних на загальну суму 132871 гривень 00 копійок та 50000 гривень 00 копійок моральної шкоди.

Скориставшись своїм правом, передбаченим статтею 49 Цивільного процесуального кодексу України, 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_2 заподіяну майнову шкоду з урахуванням індексу інфляцій та трьох відсотків річних на загальну суму 141979 гривень 00 копійок (за період з 01 серпня 2004 року до 31 липня 2018 року) та 50000 гривень 00 копійок моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем в позові зазначено наступне. У 2003 році ОСОБА_1 займався заготівлею та закупівлею м`яса крупної рогатої худоби, у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 запропонував позивачеві придбати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроритм», де на посаді директор раніше працював відповідач, партію товару. Позивач, маючи впевненість у тому, що ОСОБА_2 є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроритм» погодився з запропонованими умовами та надав відповідачеві у якості предоплати за товар гроші у сумі 23000 гривень 00 копійок. Згодом, позивачеві стало відомо, що жодного товару за свої гроші він не отримає, як і те, що гроші повернуті не будуть. Дана обставина змусила ОСОБА_1 звернутись до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину ОСОБА_2 . За результатами розгляду кримінальної справи, вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України, йому призначено відповідне кримінальне покарання; цивільний позов у кримінальній справі задоволено частково у розмірі 23000 гривень 00 копійок. Як зазначив позивач, вказаний вирок Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року був змінений ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2014 року, в тому числі і щодо цивільного позову; справу у цій частині передано на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. Ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином повернуто позивачеві, у зв`язку непідсудністю справи саме Валківському районному суду Харківської області, що змусило ОСОБА_1 звернутись з позовом до Нововодолазького районного суду Харківської області. На теперішній час, як вказав позивач, матеріальна шкода, що була завдана йому кримінальним правопорушенням, а також моральна шкода, заподіяна злочином, не відшкодовані, розмір шкоди обґрунтовується вимогами статті 625 Цивільного кодексу України.

У поданих відповідачем, ОСОБА_2 , запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, відповідач зазначив, що вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року підтверджено матеріальну шкоду у розмірі 23000 гривні, що зазнав позивач у результаті вчинення, але позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди було подано без урахування тих обставин, що даною справою зачіпаються права інших фізичних та юридичних осіб, а тому відповідач вважає, що він не може бути задоволений.

На уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, відповідачем було подано відзив, у якому спростовуються фактичні обставини справи, встановлені вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, крім того, порушується питання про застосування судом строку позовної давності у справі.

У відповіді на відзив відповідача, позивачем наводяться преюдиційні обставини, встановлені вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, які з посиланням на вимоги статтей 1166 та 1177 Цивільного кодексу України, а також статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, встановлюють вину ОСОБА_2 , настання наслідків у вигляді майнової шкоди та причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою.

В поданих відповідачем запереченнях ОСОБА_2 посилається на невідповідність поданої позивачем відповіді на відзив відповідача, а саме відсутність викладених міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем доводів. Позивач у відповіді на відзив посилається на кримінальну справу, а також на вирок Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, при цьому достеменно знаючи, що худобу він закупив не у відповідача, а в юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроритм», яке і повинно бути відповідачем у цивільній справі. Крім того, відповідачем у запереченні на відзив порушується питання про застосування судом строку позовної давності у справі.

Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області Покальчука Ю. М. від 07 березня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області Покальчука Ю. М. від 31 березня 2016 року було призначено до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

04 липня 2016 року відповідачем було заявлено клопотання про відвід головуючого судді Нововодолазького районного суду Харківської області Покальчука Ю. М. від розгляду даної справи, яке ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області Покальчука Ю. М. від 04 липня 2016 року була задоволено.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року цивільну справу з єдиним унікальним № 631/239/16-ц (провадження № 2/631/28/17) прийнято до провадження суддею Мащенко С. В.

Крім того, 29 березня 2016 року відповідачем по справі було заявлено клопотання про закриття провадження у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/239/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральних та матеріальних збитків від злочину.

За результатами розгляду вказаного клопотання, ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження по цивільній справі з єдиним унікальним № 631/239/16-ц (провадження № 2/631/28/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином відмовлено повністю.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року цивільну справу з єдиним унікальним № 631/239/16-ц (провадження № 2/631/26/18) прийнято до провадження суддею Трояновською Т. М.

Також до суду від відповідача по справі надійшло клопотання про розгляд справи з єдиним унікальним № 631/239/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 липня 2019 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи № 631/239/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням залишено без задоволення.

До суду надано повторно заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування судом строку позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, судом не вживалось.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , позовні вимоги в редакції від 29 серпня 2018 року підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві та просив суд їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту позову.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, поданих до суду процесуальних документах та просив суд застосувати строки позовної давності по даній справі, звернувши увагу суду, що він є неналежним відповідачем у даній цивільній справі. На думку відповідача, саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроритм» повинно бути відповідачем за заподіяну шкоду, але воно вже давно є ліквідованим. Також ОСОБА_2 зазначено, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди.

Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши доводи позовної заяви та відзиву, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно матеріалів справи було встановлено, що вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, складеного російською мовою: « ОСОБА_3 в период с 1 марта по 26 сентября 2003 года работал в должности директора ООО «Агроритм» Нововодолажського района Харьковской области, осуществлял сельскохозяйственную деятельность, в том числе связанную с приобретением, откормом и реализацией КРС.

ОСОБА_3 , будучи уволенным с занимаемой должности 26 сентября 2003 года, продолжал выполнять функции директора ООО «Агроритм» в его распоряжении находилась и печать организации.

Между ОСОБА_3 и потерпевшим ОСОБА_4 существовали доверительные отношения, при этом ОСОБА_4 периодически, за наличные денежные средства, приобретал поголовье крупного рогатого скота в ООО «Агроритм», по согласованию с ОСОБА_3 о времени закупки КРС. Они были знакомы с 2000 года когда ОСОБА_3 работал на МТФ, затем ОСОБА_4 и ОСОБА_3 поддерживали эти отношения.

В июне месяце 2004 года подсудимый ОСОБА_3 сообщил потерпевшему ОСОБА_4 о наличие КРС подлежащего выбраковке, и ОСОБА_4 согласился приобрести КРС и произвести предварительную оплату за него, при этом ему не было известно, что ОСОБА_3 с занимаемой должности уволен.

У подсудимого ОСОБА_3 возник преступный умысел, направленный на завладение имуществом ОСОБА_4 , а именно его денежными средствами, путем злоупотребления доверием ОСОБА_4 , при этом, не имея цели выполнить обязательства по продаже КРС в июне 2004 года.

Потерпевший ОСОБА_4 в силу сложившихся доверительных отношений с подсудимым, по просьбе и предварительной договоренности, в июне 2004 года передал ОСОБА_3 сумму 10000 гривен, еще 13000 гривен в поселке Новая Водолага Харьковской области, а всего сумму 23000 гривен, которыми ОСОБА_3 распорядился по своему усмотрению, не оприходовал их в кассу ООО «Агроритм», а оформил потерпевшему квитанцию к приходному кассовому ордеру б/н июнем месяцем 2004 года с его подписью и печатью ООО «Агроритм».

За результатами розгляду вказаного кримінального провадження, вироком Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року ОСОБА_2 засуджено за частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із застосуванням приписів статті 75 цього ж Кодексу звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на один рік, й стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 23000 гривень 00 копійок.

Ухвалою колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2014 року вирок Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року змінено шляхом звільнення засудженого ОСОБА_2 від покарання на підставі статті 49 та частини 5 статті 74 Кримінального кодексу України, у зв`язку із спливом строку давності, а в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_1 скасовано із направленням кримінальної справи в цій частині на новий судовий розгляд у той самий суд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області Токмакової А. П. від 25 грудня 2015 року по справі з єдиним унікальним № 615/2094/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином повернуто позивачеві та роз`яснено, що для вирішення цього спору потрібно звернутися до Нововодолазького районного суду Харківської області. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що підставою для її постановлення слугувало порушення позивачем правил територіальної підсудності.

Інші надані позивачем у справі докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, а тому приймаються до уваги судом у повному обсязі. Доказів, наданих відповідачем, матеріали справи не містять.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що спірними правовідносинами у справі є відшкодування шкоди, завданої злочином у відповідній кримінальній справі, обставини щодо якої встановлені вироком суду, який набрав законної сили.

Наявність вироку Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, за яким ОСОБА_2 було визнано винним за частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України з кваліфікацією вчиненого діяння як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене у крупному розмірі, свідчить про наявність деліктних правовідносин між сторонами у справі.

Факт завдання позивачеві з боку відповідача майнової шкоди у розмірі 23000 гривень є обставиною, встановленою вироком суду, що набрав законної сили. У деліктних правовідносинах, що виникли між сторонами у справі, позивач зазнав матеріальних збитків. Таким чином, порушене право позивача на відшкодування матеріальних збитків з боку відповідача, підпадає під дію вимог статтей 625, 1166 та 1177 Цивільного кодексу України. Крім того, має місце заподіяння моральної шкоди позивачеві з боку ОСОБА_2 , а вказані правовідносини регулюються вимогами статтей 23 та 1167 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд приймає до уваги приписичастини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, які встановлюють, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Положеннями частин 1, 2 та 4 статті 28 Кримінально - процесуального кодексу України 1960 року, за правилами якого здійснювався розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України, було встановлено, що особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Закриття справи з підстав, зазначених у статтях 7 і 7-1 цього Кодексу, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати в установленому законом порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або громадянам. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальній справі, а також особа, цивільний позов якої залишився без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні за своїм змістом положенням містяться у положеннях частин 1 та 7 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за правилами вищенаведеної норми права для відшкодування шкоду необхідне довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки стаття 22 Цивільного кодексу України);

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

При цьому, частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Що стосується поданої ОСОБА_2 заяви про застосування судом строку позовної давності, то аналізуючи її, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного процесуального кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

З частини 1 статті 261 вищенаведеного кодифікованого нормативно правового акту Украйни слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_1 у зв`язку із протиправним заволодінням його коштами у 2004 році, неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину, за результатами розгляду яких ОСОБА_1 було відмовлено у порушенні кримінальних справ (постанова про відмову у порушенні кримінальної справи за статтею 190 Кримінального кодексу України у відношенні ОСОБА_2 від 22 березня 2007 року, прийнята ДІМ Нововодолазького РВ капітаном міліції Александровим Ю. М. та затверджена цього ж дня в. о. начальника Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області майором міліції Е. В. Нестеренком; постанова Нововодолазького РВ ГУМВС України в Харківській області від 11 липня 2007 року про відмову у порушенні кримінальної справи за статтею 185 Кримінального кодексу України у відношенні ОСОБА_2 , яка була скасовано постановою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року та матеріали направлені прокурору для додаткової перевірки), і лише у 2014 році судом першої інстанції встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України та судом апеляційної інстанції звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому, як встановлено в ході судового розгляду справи, в рамах вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 був заявлений цивільний позов відповідно до статті 28 Кримінально процесуального кодексу України (в редакції 1960 року).

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що встановлений у частинах 1 та 3 статті 28 Кримінально процесуального кодексу України (в редакції 1960 року) тау частині 1 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року) строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами Цивільного кодексу України.

Визначаючи у частині 2 статті 265 Цивільного кодексу України спеціальні правила про перебіг позовної давності у разі залишення позову, який був пред`явлений у кримінальному провадженні, без розгляду, законодавець встановлює гарантований мінімальний строк для звернення з цим позовом у порядку цивільного судочинства ? шість місяців. Початок перебігу цього строку пов`язується саме з днем набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду в кримінальному провадженні, а не з обставинами, зазначеними у статті 261 Цивільного кодексу України. Крім того, в абзаці 1 частини 2 статті 265 вищенаведеного Кодексу регламентовано, що пред`явлення та розгляд цивільного позову у кримінальному провадженні фактично визначається самостійною підставою для зупинення перебігу позовної давності.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що цивільний позов щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином був заявлений при розгляді кримінальної справи, що закінчилась ухваленням вироку Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року, за яким ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 3 статті 190 Кримінального кодексу України, йому призначено відповідне кримінальне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із застосуванням приписів статті 75 Кримінального кодексу України про звільнення із іспитовим строком на один рік; цивільний позов у кримінальній справі задоволено частково у розмірі 23000 гривні.

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 24 червня 2014 року був змінений ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2014 року шляхом звільнення засудженого ОСОБА_2 від покарання у зв`язку із тим, що сплинув строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_1 скасовано із направленням кримінальної справи в цій частині на новий судовий розгляд у той самий суд в порядку цивільного судочинства.

Отже, за рішенням суду апеляційної інстанції цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому злочином, вчиненим ОСОБА_2 , повинен був бути розглянутий Валківським районним судом Харківської області в порядку цивільного судочинства. Вказане також підтверджується роз`ясненнями, викладеними у листі Апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року за № 05 08/22326.

Проте, 25 грудня 2015 року суддею Валківського районного суду Харківської області Токмаковою Т. П. постановлено ухвалу відповідно до якої позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином повернуто позивачеві із роз`ясненнями про необхідність звернення із ним до Нововодолазького районного суду Харківської області.

З огляду на повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином ухвалою судді Валківського районного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року, з відповідним позовом позивач звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області 12 лютого 2016 року.

Відповідно до частини 2 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Таким чином, аналіз змісту вказаних вище норм права, у тому числі кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.

Вищевикладене свідчить, що позовна давність у даній справі не була порушена позивачем, оскільки останній послідовно заявляв відповідні вимоги як під час розгляду кримінальної справи у Валківському районному суді Харківської області, як під час розгляду цивільної справи у Валківському районному суді Харківської області, так і під час провадження у Нововодолазькому районному суді Харківської області.

Скасування судових рішень судом апеляційної інстанції, розгляд справи в порядку цивільного судочинства після її перегляду судом вищої інстанції не є тими обставинами, що можуть свідчити про можливість задоволення заяви відповідача про застосування судом позовної давності у даній справі.

Таким чином, доводи відповідача про застосування судом позовної давності у справі відхиляються з підстав, передбачених частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України та оцінюються судом як бажання уникнення матеріальної відповідальності з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Також судом відхиляються як необґрунтовані доводи відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди, який слід обраховувати з моменту заволодіння його коштами у 2004 році, оскільки позивач знав про особу яка це вчинила, зазначаючи саме відповідача як особу, яка заволоділа коштами, у свої заявах про вчинення злочину.

Як вказувалося вище питання про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що за нормами статті 28 Кримінально процесуального кодексу України (в редакції 1960 року) та статті 128 чинного Кримінального процесуального кодексу України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру, тобто коли особа визначена слідчим як така у відношенні якої наявно достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення (стаття 276 Кримінального процесуального кодексу України).

Факт завдання позивачеві з боку відповідача майнової шкоди у розмірі 23000 гривень 00 копійок є обставиною, встановленою вироком суду, що набрав законної сили. У деліктних правовідносинах, що виникли між сторонами у справі, позивач зазнав матеріальних збитків. Таким чином, порушене право позивача на відшкодування матеріальних збитків з боку відповідача, підпадає під дію вимог статті 1166 та 1177 Цивільного кодексу України.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З огляду на вказане, матеріальна шкода у розмірі 23000 гривень 00 копійок є доведеною шкодою поза розумним сумнівом, яку зазнав позивач від протиправних дій відповідача.

Також ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 шкоду з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з 01 серпня 2004 року по 31 липня 2018 року.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у вищенаведеній нормі права визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Інфляція це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України від 03 липня 1991 року № 1282 ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 вищенаведеного нормативно правового акту України індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (стаття 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Даючи оцінку доводів позивача щодо розміру заподіяної матеріальної шкоди, завданої злочином у розмірі 141979 гривень, позивачем були надані розрахунки індексу інфляцій за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України), які відповідачем не оскаржувались.

При цьому, судом встановлено, що три відсотка річних за прострочення сплати матеріальної шкоди складає 9665 гривень 67 копійок, що більше розміру, який просить стягнути позивач, але враховуючи те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, приходить до висновку про задоволення тієї суми, яку просить стягнути саме позивач.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то суд дійшов до наступних висновків.

Згідно із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 23 Цивільного кодексу України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо.

Відповідно до частин 3, 4 та 5 вищевказаної норми права, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у пунктах 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA», заява № 68490/01, § 62).

Суд погоджується, що внаслідок протиправних злочинних дій ОСОБА_2 позивачеві була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, моральних переживаннях, часу та зусиль, які необхідні були для відновлення попереднього стану. Це вплинуло на звичайний спосіб і уклад життя позивача, можливість реалізації ним своїх потреб, звичок, бажань. Тривалість дій позивача щодо повернення свого майна триває з 2004 року, що не може бути залишено поза увагою.

При цьому, не дивлячись на те, що з часу вчинення правопорушення (з 2004 року) сплинув тривалий період часу, проте відповідач не вжив заходів щодо відшкодування позивачу матеріальної і моральної шкоди та не сприяв усуненню негативних наслідків вчиненого ним правопорушення. Зазначене, на переконання суду, не може не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем правопорушенням позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

В ході судового розгляду справи сторонами не заявлялось клопотання про призначення експертизи з визначення розміру моральної шкоди, однак це не спростовує самого факту завдання ОСОБА_1 моральної шкоди злочинними діями відповідача. Разом з тим, в цьому разі позивачем не доведено належними та до пустими доказами розмір моральної шкоди саме у заявленому розмірі 50000 гривень 00 копійок, а тому визначаючи суму моральної шкоди, суд виходить із принципів виваженості, розумності, справедливості та співмірності й з огляду на ступінь вини відповідача, характеру та обсягу моральних страждань, вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень 00 копійок. Відшкодування моральної шкоди в зазначеному розмірі є розумним та справедливим з урахуванням тривалості негативних вимушених змін у житті позивача, які виникли внаслідок протиправних дій відповідача.

З огляду на вищевикладене, цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином належить задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_2 23000 гривень 00 копійок матеріальної шкоди, три процента річних у розмірі 9660 гривень 00 копійок, інфляційні втрати у розмірі 109319 гривень 00 копійок, моральну шкоду у розмірі 10000 гривень 00 копійок, а всього 151979 гривень 00 копійок.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно уточненої позовної заяви позивач ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 заподіяну майнову шкоду з урахуванням індексу інфляцій та трьох відсотків річних на загальну суму 141 979 гривень 00 копійок (за період з 01 серпня 2004 року до 31 липня 2018 року) та заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень 00 копійок, тобто всього 191 979 гривень 00 копійок.

З огляду на вищевикладене за подання даного позову позивач повинен був би сплатити 1 відсоток ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 1378 гривня.

Аналізуючи вищевикладене позивач при подачі позовної заяви до суду повинен був сплатити 6890 гривень 00 копійок.

Але згідно з пунктом 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», яке передбачає, що позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків завданих в наслідок вчинення кримінального правопорушення звільняється від сплати судового збору, тому судові витрати покладаються на відповідача.

Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме на суму 151 979 гривень 00 копійок, що становить 79,16 %.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі (6890:100·79,16 %) = 5454 гривні 12 копійок.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 16, 23, 256, 257, частиною 1 статті 261, статтею 265, частиною 2 статті 267, статтями 625, 1166, 1167, 1177 Цивільного кодексу України, пунктами 3, 5 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також статтями 1 5, 7, 10 13, 76 81, частиною 6 статті 82, статтями 83, 89, 128 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 141 979 (сто сорок одну тисячу дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В іншій частині позовних вимог позивачеві відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 5454 ( п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) гривні 12 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до пункту 15.5 розділу 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Нововодолазький районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України процесуальний строк апеляційного оскарження (стаття 354 Цивільного процесуального кодексу України) продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений та підписаний 22 червня 2020 року.

Суддя: Т. М. Трояновська