Справа № 352/663/20
Провадження № 2/352/556/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Струтинського Р.Р.

за участю секретаря судового засідання Бардюк-Кавецької Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу матері, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу матері.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. У даному шлюбі в них народилася одна дитина: син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем та перебуває на його вихованні та повному забезпеченні. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, її розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання не надає. З метою оздоровлення та розширення світогляду дитини, позивач має намір поїхати з дитиною на закордонний морський курорт, керуючись побажаннями сина. Проте, мати дитини безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі території України ОСОБА_3 , з метою оздоровлення та відпочинку, на період із 30 травня 2020 року по 30 травня 2021 року, в країни Шенгенської угоди та країни Євросоюзу, без згоди його матері - ОСОБА_2

30.04.2020 року, позивач подав заяву про уточнення предмета позову. Розгляд справи позивач просив провести без його участі, позов підтримав, просив його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та у заяві про уточнення предмета позову.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, судом постановлено розглядати справу в заочному порядку.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява, у якій він зазначив, що заперечує проти надання дозволу на виїзд за кордон ОСОБА_3 без згоди та без супроводу матері, керуючись тим, що позивач не звертався на комісію з прав захисту дитини щодо надання дозволу на виїзд за кордон без згоди та супроводу матері. Розгляд справи просив провести без участі представника Служба у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області.

31.03.2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі.

Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 30.12.2009 року, що стверджується рішенням Тисменицького районного суд Івано-Франківської області від 30 грудня 2009 року.

У даному шлюбі народився син ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , яке видане відділом ДРАЦСу реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції.

Дитина проживає із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на повному його утриманні, про що свідчить лист Служби у справах дітей ТРДА.

20.05.2020 року позивач звернувся до відповідача з метою отримання від нього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на оформлення проїзного документа на право виїзду їх дітей за кордон, шляхом надіслання цінного листа з описом вкладення, яким гарантував відшкодувати витрати відповідача на оплату послуг нотаріуса, однак відповідач безпідставно відмовився надати таку згоду.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п. 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та без супроводу другого з батьків.

Суд погоджується з аргументами позивача, що дитина перебуваючи за кордоном на морському курорті, буде мати можливість оздоровитись, ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить свій кругозір та світосприйняття, що буде сприяти усесторонньому розвитку дитини, а також буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини і такі обставини без сумніву будуть максимально відповідати інтересам дитини.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивач та відповідач розлученні, місце проживання дитини визначене судом, а позивач самостійно, забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, беручи до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України з батьком, із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Таким чином, з врахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Разом з цим суд зазначає, що позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області, при вирішенні даного спору не може братись до уваги у зв`язку з тим, що діюче законодавство не встановлює обов`язку батька звертатись до комісії з питань захисту прав дитини з заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди і без супроводу матері. Винятком є необхідність підтвердження місця проживання дитини, проте, оскільки місце проживання малолітнього ОСОБА_3 визначено рішенням Тисменицького районного суду від 08.04.2011 року, яке вступило в законну силу 24.05.2011 року, з огляду пункт 72-1 Постанови КМУ від 24.09.2008 року №866 де вказано, що підставою для відмови у наданні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини, такий дозвіл не є обов`язковим і його відсутність не є перешкодою для надання судом дозволу дитині на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі батька, без згоди та без супроводу матері.

Встановивши, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі батька без дозволу і супроводу матері відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, надавши ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, в тому числі до країн Шенгенської угоди та країн Євросоюзу, з малолітнім сином ОСОБА_3 , без згоди та без супроводу матері дитини - ОСОБА_2 , у супроводі батька ОСОБА_1 , на період з 30 травня 2020 року по 30 травня 2021 року .

На підставі наведеного, відповідно до Постанови КМУ №866 від 24.09.2008 року, ст. 141, 150, 153, 157 СК України та керуючись ст. 76-78, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та без супроводу матері - задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Шенгенської угоди та країн Євросоюзу, з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та без супроводу матері дитини, ОСОБА_2 , у супроводі батька ОСОБА_1 , на період з 30 травня 2020 року по 30 травня 2021 року.

Заочне рішення може бути переглянуте Тисменицьким районним судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомо.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Тисменицької районної адміністрації Івано-Франківської області, місце знаходження: м.Тисмениця вул. Галицька, 17.

Повний текст рішення складено та підписано 22 червня 2020 року.

Суддя Р.Р.Струтинський