УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 317/276/19

провадження № 61-6965ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «Агрофірма «Росія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжя Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області,

розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства «Агрофірма «Росія» на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року у справі за позовом Приватного підприємства «Агрофірма «Росія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжя Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про поновлення договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Приватне підприємство (далі - ПП) «Агрофірма «Росія» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжя Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про поновлення договору оренди землі.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року позов задоволено.

Поновлено договір оренди землі площею 6,1063 га кадастровий номер :03:002:0043, який 31 березня 2008 року зареєстровано у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 41, строком на 10 років.

Визнано поновленим договір оренди землі площею 6,1063 га кадастровий номер :03:002:0043, який 31 березня 2008 року зареєстровано у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 41, на 10 років у наступній редакції додаткової угоди:

«ДОДАТКОВА УГОДА

про поновлення терміну дії договору оренди землі від 10 жовтня 2006 року, зареєстрованого 31 березня 2008 року за № 41, кадастровий номер :03:002:0043 площею 6,1063 га

м. Запоріжжя «____»_______ 2019 року

Ми, що нижче підписалися: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , далі «Орендодавець», з одного боку, та

ПП «Агрофірма «Росія», , юридична адреса: Запорізька область, Запорізький район, село Мар`ївка вулиця Леніна, будинок 45, в особі директора Гринь А. В., який діє на підставі статуту, іменований у подальшому «Орендар», з другого боку, уклали дану додаткову угоду про наступне:

1. Поновити термін дії договору оренди землі від 10 жовтня 2006 року, зареєстрованого 31 березня 2008 року у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 41, строком на 10 (десять) років.

2. Всі інші умови вищевказаного договору, не зачеплені даною угодою, залишаються незмінними.

3. Дана додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди землі від 10 жовтня 2006 року, зареєстрованого 31 березня 2008 року у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» за № 41.».

Датою укладення додаткової угоди визначено дату набуття рішенням суду законної сили.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ПП «Агрофірма «Росія» на користь ОСОБА_1 2 881,50 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись із постановою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року, ПП «Агрофірма «Росія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 11 грудня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Заявнику необхідно було подати до суду оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційну скаргу, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, і надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.

27 травня 2020 року до касаційного суду від ПП «Агрофірма «Росія» надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додано виправлену касаційну скаргу. Будь-яких інших документів на виконання вимог ухвали суду від 27 квітня 2020 року на адресу суду не надходило.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року ПП «Агрофірма «Росія» вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 395/1444/16-ц, від 4 березня 2019 року у справі № 648/1226/17, у постанові Верховного Суду України від 3 листопада 2016 року (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ПП «Агрофірма «Росія» після спливу строку договору оренди землі від 10 жовтня 2006 року продовжувало користуватися земельною ділянкою, яку воно набуло у користування за вказаним договором. Орендодавець ОСОБА_1 у місячний строк після закінчення строку договору оренди земельної ділянки від 10 жовтня 2006 року не направила ПП «Агрофірма «Росія» лист-повідомлення про заперечення у поновленні цього договору оренди землі на новий строк.

За вказаних обставин суд першої інстанції вважав, що укладений 10 жовтня 2006 року ПП «Агрофірма «Росія» з ОСОБА_1 договір оренди землі є поновленим.

Приймаючи постанову про скасування рішення суду першої інстанції, Запорізький апеляційний суд виходив із того, що ПП «Агрофірма «Росія» не скористалося відповідно до вимог частини третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» правом поновити у встановленому законом порядку договір оренди землі від 10 жовтня 2006 року на той самий строк і на тих самих умовах.

Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення з урахуванням висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц.

Суд апеляційної інстанції за матеріалами справи установив, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 6,1063 га кадастровий номер :03:002:0043, розташована на території Мар`ївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ПП «Агрофірма «Росія» укладено договір оренди землі.

Державну реєстрацію права оренди земельної ділянки проведено 31 березня 2008 року.

Відповідно до пункту 9 договору оренди землі його укладено на 10 років, строком дії до 31 грудня 2016 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Орендодавець, у разі відмови у продовженні орендних відносин, зобов`язаний письмово повідомити орендаря не пізніше ніж за 45 днів до закінчення строку дії цього договору.

Відповідно до пункту 34 договору оренди землі зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору, спір розглядається у судовому порядку.

Згідно із пунктом 39 договору оренди землі після закінчення терміну дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір оренди вважається поновленим, якщо не було заперечень орендодавця протягом місяця після закінчення договору він підлягає поновленню на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені договором.

31 травня 2016 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ПП «Агрофірма «Росія» лист-попередження, в якому зазначила про бажання з 2016 року земельну ділянку обробляти самостійно.

22 серпня 2016 року власники земельних ділянок, включаючи ОСОБА_1 , які є орендодавцями ПП «Агрофірма «Росія», надіслали на адресу ПП «Агрофірма «Росія» колективне звернення, в якому зазначили про бажання одноосібно обробляти власні земельні ділянки у наступному році.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що 30 травня 2018 року ПП «Агрофірма «Росія» надіслало на адресу ОСОБА_1 лист, в якому повідомило про намір скористатися переважним правом на поновлення договору оренди землі.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та другої статті 78 Земельного кодексу (далі - ЗК) України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 116 ЗК України установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду містяться у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 5 червня 2019 року у справі № 709/433/17 (провадження № 14-169цс19).

Такий висновок відповідає вимогам частин 6, 8 статті 33 Закону України «Про оренду землі» зі змісту яких убачається, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору, необхідно у випадку поновлення договору оренди землі укласти протягом місяця додаткову угоду в обов`язковому порядку.

Тобто, за будь-яких обставин, в обов`язковому порядку продовження чи поновлення договору оренди землі відбувається за умови укладення сторонами додаткової угоди.

У договорі від 10 жовтня 2006 року сторони передбачили, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі договір оренди вважається поновленим, якщо не було заперечень орендодавця протягом місяця після закінчення договору він підлягає поновленню на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому ПП «Агрофірма «Росія» вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» не дотрималося і пропустило місячний строк звернення за підписанням додаткової угоди, а звернулося з такою пропозицією 30 травня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ПП «Агрофірма «Росія».

Доводи заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 395/1444/16-ц, від 4 березня 2019 року у справі № 648/1226/17, у постанові Верховного Суду України від 3 листопада 2016 року, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані судові рішення ухвалені за інших, встановлених судами, обставин справи. У наведених заявником постановах судами установлено, що орендарі повідомляли орендодавців про намір поновити договори оренди землі у визначений строк, а також додавали до листів-повідомлень проекти додаткових угод, як це передбачено статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Посилання заявника, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, на недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України(пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України).

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ПП «Агрофірма «Росія» на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПП «Агрофірма «Росія» на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства «Агрофірма «Росія» на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2020 року у справі за позовом Приватного підприємства «Агрофірма «Росія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міськрайонне управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжя Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про поновлення договору оренди землі.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов