Справа № 341/1639/17
Провадження № 22-ц/4808/703/20
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу Чіпко Ігор Петрович про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду, ухвалене у складі судді Юсип І.М. 13 березня 2020 року в м. Галич,

в с т а н о в и в:

01.11.2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи позивач змінив суб`єктний склад сторін, предмет та підстави позову, а саме залучив відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу Чіпка І.П., та просив визнати недійсним і скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.02.2018 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Чіпком І.П., зареєстрований в реєстрі за №244; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійснену державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири та стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати по справі.

Позов мотивував тим, що з 08.08.1986 року по 17.03.2014 року він перебував з відповідачкою ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними, як подружжям, придбано нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м. Виплату за квартиру здійснював він, так як на той час перебував на роботі за кордоном. За домовленістю з відповідачкою, правовстановлюючі документи на квартиру оформлено на неї. Оскільки після розірвання шлюбу домовленості щодо добровільного поділу квартири ними не досягнуто, то 01.09.2015 року він через представника звернувся в Галицький районний суд з позовом про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 15.09.2015 року його позовну заяву було повернуто у зв`язку з недоплатою судового збору, що він не міг зробити, так як перебував за межами України. Після повернення з-за кордону він повторно звернувся в суд з позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду справи ОСОБА_1 без його відома та письмової згоди, за сприяння приватного нотаріуса Чіпка І.П., незаконно відчужила спірну квартиру на користь дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оформивши договір дарування. Оскільки він, як співвласник квартири, не надавав згоди на відчуження належної йому 1/2 частки квартири, відповідачка приховала даний факт, а договір дарування квартири був укладений під час розгляду судом справи щодо поділу цієї справи, то такий договір є недійсним та підлягає скасуванню разом із скасуванням реєстрації права власності на цю квартиру за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і визнанням за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Посилаючись на наведене просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, укладений 12.02.2018 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Чіпком І.П., зареєстрований в реєстрі за №244.

Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійснену державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 640,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 у 2008 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки позивач не надавав згоди на відчуження вказаної квартири, як того вимагає частина 3 статті 65 СК України, то договір дарування цієї квартири слід визнати недійсним та скасувати, а також визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну ОСОБА_2 1/2 частку вищевказаної квартири, та закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема вказує, що приймаючи до розгляду заяву позивача про зміну предмету та підстав позову, подану ним в листопаді 2018 року, суд першої інстанції не врахував, що фактично ні підстави, ні предмет позову не змінилися, а позовні вимоги були лише збільшені за рахунок вимог про скасування договору дарування квартири та відповідної реєстрації права власності на неї. Крім того, позивачем не було доплачено судовий збір за подання відповідного позову, як це передбачено вимогами статей 175-177 ЦПК України, а тому заява позивача із збільшеними позовними вимогами прийнята судом з порушенням норм процесуального права.

Також апелянт зазначає, що суд безпідставно не застосував до вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя строк позовної давності, зіславшись на те, що подання ним у 2015 році першого позову про поділ майна подружжя, що залишений судом без розгляду через несплату судового збору, такі строки поновлює та продовжує. Вказаний висновок зроблений судом за відсутності клопотання позивача про поновлення строків та відсутності будь-яких доказів, які б підтверджували, що позивач з поважних причин не скористався правом на усунення недоліків свого позову, поданого ним у 2015 році. Крім того, позивач звертався в суд через свого адвоката, скориставшись правовою допомогою. Тому, в даному випадку, суд повинен був застосувати положення частини 1 статті 265, частини 4 статті 267 ЦК України та відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає необґрунтованим посилання позивача та суду на положення частини 3 статті 65 СК України, оскільки оспорюваний договір дарування укладений нею та їхніми з позивачем синами 12.02.2018 року, тобто через чотири роки після офіційного розірвання шлюбу. Оформлення договору дарування було здійснено приватним нотаріусом Чіпком І.П. на підставі поданих нею документів, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №733741, виданого 03.06.2008 року Бурштинською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 20.03.2008 року за №116, згідно якого при оформленні права власності на квартиру вона скористалася своїм особистим правом безоплатної приватизації житлового фонду. В даному документі квартира не зазначена як об`єкт спільної власності подружжя, відповідної відмітки чи заяви ОСОБА_2 з даного приводу не існує. При перевірці будинкової книги нотаріусом не було виявлено осіб, майнові права на квартиру яких могли б бути порушені при оформленні договору дарування, як і самого позивача. Відтак, у нотаріуса не було жодних підстав для відмови в оформленні оспорюваного договору дарування квартири.

На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку, що спірна квартира є спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_5 , оскільки придбана у шлюбі і на її придбання позивач надав 10 000 доларів США. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини матеріали справи не містять. Натомість наданими нею квитанціями підтверджується, що спірна квартира придбана нею для синів за договором №28/21Б на дольову участь у будівництві від 10.01.2006 року, укладеним між нею та ПФ «Галицький двір». Дольову участь у будівництві житла вона здійснювала шляхом інвестування коштів у будівництво на загальну суму 214 625 грн. Після отримання у 2008 році свідоцтва про право власності на квартиру лише її сини за власний рахунок та за її фінансової допомоги здійснювали ремонт у квартирі. Позивач на той час з ними не проживав, жодної матеріальної допомоги не надавав, участі у здійсненні ремонтних робіт у квартирі не брав.

Крім того, апелянт зауважує, що договір дарування квартири та сам факт дарування фактично відбувся за усної згоди позивача, адже під час розгляду справи позивач не заперечував щодо оформлення права власності на квартиру на синів, що, зокрема, підтверджується звукозаписом судового засіданні від 22.02.2018 року, під час якого позивач погодився з тим, що переоформлення права власності на спірну квартиру на дітей вичерпає конфлікт між батьками.

Апелянт вважає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог про визнання недійсним та скасування договору дарування квартири від 12.02.2018 року. Суд взяв до уваги лише усні пояснення позивача, які не ґрунтуються на матеріалах справи, та не врахував, що перед оформленням договору дарування квартири нотаріус перевірив її повноваження, як власника квартири, на укладення договору дарування, відсутність будь-яких обтяжень, застав, арештів, відсутність порушень прав позивача та відсутність статусу квартири як об`єкта спільно власності подружжя. Крім того, судом не враховано, що нормами права чітко передбачено вичерпний перелік обставин, згідно з якими договір дарування може бути скасований, при чому скасований лише сторонами правочину, ким позивач не являється. Відтак підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач доводи апеляційної скарги заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу Чіпко І.П. в судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідачі надіслали суду письмові заяви, в яких просили розгляд справи провести у їх відсутності, апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Приватний нотаріус Чіпко І.П. причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08.08.1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду від 17.03.2014 року розірвано (т. 1 а.с. 5).

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми.

Також встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, право власності на яку зареєстроване за нею 03.06.2008 року (т. 1 а.с. 4).

12.02.2018 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , як обдаровуваними, був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Чіпком І.П., зареєстрований в реєстрі за №244, відповідно до якого дарувальник подарувала вищевказану квартиру обдаровуваним кожному в рівних частках (по 1/2 частині) (т. 1 а.с. 35).

Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині за кожним, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2018 року (т. 1 а.с. 158-159).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У абзаці 1 частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України слідує, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина 3 статті 368 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тлумачення вказаних норм матеріального права свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17.

З матеріалів справи, а саме копій квитанцій від 22.05.2007 року, 25.06.2007 року, 25.07.2007 року та 02.10.2007 року (т. 1 а.с. 166) вбачається, що ОСОБА_1 вносила кошти в інвестування будівництва за договором №28/21Б на дольову участь у будівництві, проте доказів того, що це були особисті кошти ОСОБА_1 суду не надано. Більше того, відповідач сама визнала, що перебуваючи за кордоном, її чоловік ОСОБА_2 передавав кошти, частина яких була використана на купівлю квартири, а частина на потреби сім`ї.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і її слід поділити у відповідності до ст. 70 СК України, визнавши рівними частки дружини та чоловіка, по 1/2 частині кожному.

Доводи апелянта про те, що позивач на час придбання квартири та проведення у ній ремонту з ними не проживав, жодної матеріальної допомоги не надавав, участі у здійсненні ремонтних робіт у квартирі не брав суперечать встановленим обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема, положеннями статей 57, 60 СК України.

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 розпорядилася спірною квартирою без згоди ОСОБА_2 , як співвласника цієї квартири.

За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , також є правильним висновок суду, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог частини 3 статті 65 СК України, частин 1, 2 статті 369 ЦК України, і підставою для визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 12.02.2018 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншої сторони відповідно до статей 203, 215 ЦК України, і як наслідок обґрунтованим є висновок суду про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Доводи апелянта, що договір дарування квартири, укладений між нею та синами за спливом чотирьох років після розірвання шлюбу з позивачем, а тому не потрібно було його згоди на відчуження квартири, а також, що факт дарування квартири відбувся за усної згоди позивача суперечать положенням частини 3 статті 65 СК України. Посилання апелянта на неправильність застосування судом вказаної норми матеріального права є її суб`єктивним трактуванням.

Суперечливими є твердження апелянта, що при оформленні права власності на квартиру 03.06.2008 року вона скористалася своїм особистим правом безоплатної приватизації житлового фонду на підставі рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 20.03.2008 року за №116, оскільки вона сама ствердила, що спірна квартира була придбана на підставі договору про дольову участь в будівництві житла.

Посилання апелянта про відсутність в будинковій книзі записів, що квартира є об`єктом спільної власності подружжя, що ОСОБА_2 в ній проживає чи зареєстрований, що свідчило б про його майнові права на квартиру, не спростовують правильність висновку суду про недійсність договору дарування квартири.

Щодо доводів апелянта, що заява позивача із збільшеними позовними вимогами прийнята судом з порушенням вимог статей 175-177 ЦПК України, то такі порушення норм процесуального права в силу частини 3 статті 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Не приймаються судом до уваги і доводи апелянта про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на голослівних пояснення позивача, а не на матеріалах справи, та поза увагою суду залишились встановлені обставини, що перед оформленням договору дарування квартири нотаріус перевірив її повноваження як власника квартири на укладення договору дарування, відсутність будь-яких обтяжень, застав, арештів, відсутність порушень прав позивача та відсутність статусу квартири як об`єкта спільної власності подружжя, а також судом не враховано, що нормами права чітко передбачено вичерпний перелік обставин, згідно з якими договір дарування може бути скасований, при чому скасований лише сторонами правочину, ким позивач не являється.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем та є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач відчужила її синам.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до положень ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа №6-1912цс15), зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в частині визнання недійсним та скасування договору дарування квартири, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

З позовної заяви ОСОБА_2 , поданої ним 27.11.2018 року, вбачається, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 80 ЦПК України в редакції, що діяла на дату подання вказаної позовної заяви, пункту 10 частини 1 статті 176 ЦПК України в чинній редакції ціна позову у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог визначається загальною сумою всіх вимог.

Розмір судового збору за подання фізичною особою позовної вимоги немайнового характеру згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 2 Закону України «Про судовий збір» становив 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на дату подання позову становило 640 грн., а разом за дві вимоги 1 280 грн. За подання фізичною особою позовної вимоги майнового характеру розмір судового збору згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в даному випадку становило 640 грн. Отже, разом за подання позову підлягав оплаті судовий збір в розмірі 1 920 грн.

Однак, позивачем було оплачено лише 640 грн. судового збору.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов, заявлений ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задоволений судом в повному обсязі, то висновок суду про стягнення на користь позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 640 грн. лише з відповідачки ОСОБА_1 є неправильним.

Враховуючи закріплений статтею 141 ЦПК України принцип пропорційного розподілу судових витрат, вказану суму судового збору слід розподілити між відповідачами, стягнувши з них на користь позивача по 213,33 грн. з кожного.

Решту суми судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позову в листопаді 2018 року, в розмірі 1 280 грн., враховуючи роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в пункті 28 постанови від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», слід стягнути з відповідачів в дохід держави з кожного по 426,67 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640 грн. витрат по сплаті судового збору ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в наведеній частині та ухвалення в цій частині нового рішення.

В решті рішення Галицького районного суду від 13 березня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду від13 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640 грн. витрат по сплаті судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з кожного по 213,33 грн. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави з кожного по 426,67 грн. судового збору.

В решті рішення Галицького районного суду від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року