Головуючий у І інстанції Кушнір С.І.
Провадження №22-ц/824/7156/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання ордеру недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним ордер №59 від 24.01.2001 року на заселення в гуртожиток ліжкового типу по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 , посилаючись на те, що з 1998 року ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» є власником гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок серії ЖБ № 23475, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року.

Під час розгляду цивільної справи за позовом ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 та інших осіб про виселення без надання іншого жилого приміщення, позивачу стало відомо про існування ордеру №59 від 24.01.2001 року на поселення в гуртожиток ліжкового типу по АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_1 директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 .

Вищевказаний ордер, на думку позивача, виданий незаконно, внаслідок неправомірних дій службової особи при вирішенні питання про надання жилого приміщення в гуртожитку та з порушенням вимог ст.ст. 128, 129 ЖК Української РСР, згідно яких жила площа у гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету, а на підставі цього рішення адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану житлову площу. З системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення в гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є лише підтвердженням наявності такого рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЖК форма ордера встановлюється Радою Міністрів УРСР.

При цьому, ордер №59 від 24.01.2001 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 , не містить необхідних реквізитів, передбачених у додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №208 від 03 червня 1986 року, зокрема, в ньому не зазначено номеру і дати спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства про надання ОСОБА_1 жилої площі у гуртожитку.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що видання ордеру №59 від 24.01.2001 року одноособово директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 є порушенням порядку видачі ордерів для заселення осіб до гуртожитків, що є підставою для визнання цього ордеру недійсним згідно положень ст. 59 ЖК Української РСР.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18 вересня 1998 року серії ЖБ № 23475, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу від 16 вересня 1998 року № 558-С/ЖБ, позивачу ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» належить на праві власності житловий будинок (гуртожиток), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19). Право власності позивача на житловий будинок (гуртожиток), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135378618 від 23.08.2018 року (а.с.20).

29 жовтня 2000 року між ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» (раніше - ВАТ «Трест «Київміськбуд-2») та ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» було укладено договір безоплатного користування майном та за Актом прийому-передачі передано на баланс ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» вказаний гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-23).

Згідно з пунктом 2.4 вищевказаного договору Балансоутримувач - ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», має право за письмовою згодою власника (позивача) укладати договори оренди нежитлових приміщень, за погодженням з власником встановлювати ціни і тарифи за проживання у житловому фонді.

Також встановлено, що 24 січня 2001 року директор ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 видав ордер №59 (а.с.8) на заселення в гуртожиток ліжкового типу по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , яка працювала в СБУ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді штукатура на постійній роботі. В ордері зазначено, що він дійсний протягом 5 днів.

Відповідач ОСОБА_1 працювала у позивача з 18 грудня 2000 року по 21 червня 2006 року та була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується даними її трудової книжки (а.с.140-142).

Відповідач ОСОБА_1 та її неповнолітня донька ОСОБА_5 вселились до кімнати АДРЕСА_2 , 24.01.2001 року. Підставою для вселення відповідача є ордер №59 від 24.01.2001 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 вселяється до гуртожитку, як працююча в СБУ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді штукатура на постійній роботі.

Згідно даних свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Смолінської селищної ради Маловисківського району Кіровоградської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22 травня 2015 року зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_6 , в зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Ухвалюючи рішення про відмову у визнанні недійсним ордеру №59 від 24.01.2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності цієї вимоги, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами невідповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до положень Глави 4 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку.

Частиною 2 статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

Таким чином, для застосування до правовідносин між сторонами положень ст. 59 ЖК України, необхідним в першу чергу є доведення факту видачі спеціального ордера саме на підставі рішення адміністрації підприємства про надання жилої площі в гуртожитку, а потім наявність передбачених ст. 59 ЖК підстав для визнання ордеру недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЖК України форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно з додатком до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 3 червня 1986 року в спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордеру; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордеру; прізвище, ім`я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на підставі якого рішення видано ордер; склад сім`ї особи, яка отримує житлову площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки підприємства, установи, організації. В установленому порядку право на підписання ордерів може бути надане іншій посадовій особі (наприклад, керівнику структурного підрозділу, у складі якого діє гуртожиток).

Відтак, враховуючи, що наявний у справі документ під назвою «ордер» ані по формі, ані по змісту не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки у додатку до Положення, він не є належним та допустимим доказом факту видачі ОСОБА_1 спеціального ордера на право заселення у спірне житлове приміщення у гуртожитку.

Оскільки за приписами ст. 59 ЖК України та 129 ЖК України визнанню недійсним підлягає лише спеціальний ордер, виданий на підставі рішення адміністрації підприємства, а факт видачі такого ордеру матеріалами справи не підтверджується, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 59 ЖК для визнання документу, який має назву «ордер №59», недійсним.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Такі висновки суду відповідають і практиці Європейського суду з прав людини, що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V . Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCannv. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50). п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р.).

Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини вказав, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: