Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 325/785/17

провадження № 61-38190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Розівська сільська рада Новоазовського району Донецької області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року у складі судді Діденко Є. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області та просив: визнати дійсним заповіт, складений 05 грудня 2014 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області; визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 11,86 га, розташовану на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка є його бабусею. На момент смерті вона мешкала в селі Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області. У зв`язку з її смертю відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 11,86 га, розташовану на території Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 листопада 2005 року № ЯА 991890. За життя ОСОБА_2 05 грудня 2014 року склала заповіт, посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, зареєстрований в книзі реєстрів нотаріальних дій за номером 74, яким заповіла ОСОБА_1 усе своє майно.

Однак у зв`язку з початком антитерористичної операції територія села Рози Люксембург не перебувала під постійним контролем органів державної влади України, тому направлений засобами поштового зв`язку примірник заповіту для його державної реєстрації в Спадковому реєстрі був втрачений. На даний час село Рози Люксембург входить до переліку населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З метою оформлення спадщини після смерті бабусі ОСОБА_2 він звернувся до нотаріальної контори, але 02 квітня 2016 року отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі.

Відповідно до діючого законодавства заповіт ОСОБА_2 від 05 грудня 2014 року не може вважатися недійсним, оскільки він посвідчений уповноваженою особою і відповідав волі спадкодавця, а неможливість його реєстрації у Спадковому реєстрі була зумовлена об`єктивними причинами.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що наданий позивачем заповіт, який не зареєстрований у Спадковому реєстрі, складений з порушенням вимог щодо його форми і в силу статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Нікчемний правочин може бути визнаний дійсним лише у випадках, прямо передбачених законом, але ЦК України не передбачено можливості визнання дійсним заповіту.

Крім того, позивач не довів поважність причин відсутності державної реєстрації заповіту, а також не надав належні докази на підтвердження того, що вказаний заповіт дійсно посвідчувався уповноваженою посадовою особою Розівської сільської ради у встановленому законом порядку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що висновки судів про те, що відсутність державної реєстрації заповіту є порушенням його форми суперечать змісту статті 1247 ЦК України.

До недійсності заповіту призводить порушення лише вимог щодо його форми та посвідчення.

Враховуючи наведене, заповіт від 04 грудня 2017 року не є нікчемним у розумінні статті 1257 ЦК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Приазовського районного суду Запорізької області.

19 вересня 2018 року справа № 325/785/17 надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Новоазовськ Донецької області померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 вересня 2015 року серії НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 11,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території села Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області, і належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 листопада 2005 року.

Відповідно до копії заповіту ОСОБА_2 , наданої позивачем, він складений 05 грудня 2014 року в селі Рози Люксембург Новоазовського району Донецької області, посвідчений секретарем Розівської сільської ради Новоазовського району Донецької області Погорєловою А. А. та зареєстрований в книзі реєстрів нотаріальних дій за № 74. За змістом вказаного заповіту ОСОБА_2 заповіла належну їй земельну ділянку площею 11,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 .

Встановлено, що після смерті ОСОБА_2 ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори 15 вересня 2015 року, відомості про інших спадкоємців відсутні.

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 жовтня 2014 року серії НОМЕР_2 .

Згідно з Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 15 вересня 2015 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, зареєстровано відомості про заповіти ОСОБА_2 , посвідчені Розівською сільською радою Новоазовського району Донецької області 26 вересня 2003 року та 10 грудня 2013 року.

Відомостей про заповіт від 05 грудня 2014 року спадковий реєстр не містить.

Постановою державного нотаріуса Новоазовської державної нотаріальної контори Матвєєвої В. О. від 02 квітня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт не був належним чином зареєстрований, як того вимагає пункт 1.7 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1810/5 від 07 липня 2011 року, пункт 8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Листом від 03 листопада 2016 року № 4451/01-09 Державне підприємство «Національна інформаційні системи» відмовило позивачу у реєстрації наданого ним заповіту, оскільки інформація для внесення до спадкового реєстру повинна подаватись посадовими особами органів місцевого самоврядування у встановленому порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його оформи та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Згідно з частиною другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

На дату складення оспорюваного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені главою 85 книги шостої ЦК України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок).

Відповідно до частин першої - третьої та четвертої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

Встановивши, що спірний заповіт не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, позивач не довів поважність причин відсутності такої державної реєстрації, не надав належних доказів на підтвердження того, що вказаний заповіт дійсно посвідчувався уповноваженою посадовою особою Розівської сільської ради у встановленому порядку, і що там зберігається його примірник, з урахуванням того, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом за правом представлення, відтак має право на прийняття і оформлення спадщини в загальному порядку, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук