Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 750/256/19

провадження № 61-10378св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року у складі судді: Коверзнева В. О., та постанову Чернігівського апеляційного суду від

23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про вселення.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира) належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В цій квартирі позивачі зареєстровані та проживають, їм стало відомо, що спірна квартира продана

з прилюдних торгів відповідачу, який змінив в ній вхідні двері та замки, чим створив їм перешкоди у користуванні житлом.

Позивачі зазначали, що відповідно до статті 109 ЖК УРСР вони не могли бути виселені без надання їм іншого житлового приміщення, що підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 753/12729/15-ц.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили вселити їх квартиру

АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру

АДРЕСА_1 , що належить

ОСОБА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2013 року

№ 5. Внаслідок проведених електронних торгів, право власності на квартиру перейшло до відповідача, що підтверджується нотаріально посвідченим свідоцтвом від 22 червня 2017 року № 376, виданим на підставі акта державного виконавця, затвердженого начальником Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Починаючи з 2016 року і до моменту заміни відповідачем вхідних дверей позивачі продовжували користуватися квартирою і не мали наміру втрачати своє право користування нею. 12 липня 2018 року здійснено заміну вхідних дверей квартири, що унеможливило фізичне потрапляння позивачів до квартири та користування нею. Відповідач самовільно (без рішення суду) позбавив позивачів права користування квартирою, що суперечить приписам статті 47 Конституції України, і в такій спосіб протиправно позбавив їх права на житло, порушені права позивачів підлягають захистові в судовому порядку шляхом їх вселення в квартиру.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року

в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та стягнення судових витрат скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 придбав на прилюдних торгах, що були проведені 22 червня 2017 року Центральним відділом державної виконавчої служби міста Чернігова при проведенні виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні

з примусового виконання виконавчого листа № 2/750/1942/16 від 24 жовтня

2016 року, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення

з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 57 329,75 грн. Особа, яка вважає порушеним своє право на користування житлом повинна довести правомірність свого проживання в цьому житловому приміщенні.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 та з 03 червня 1997 року позивач ОСОБА_1 . На даний час відсутнє рішення щодо незаконності проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі. ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , проте 07 липня

2017 року його було знято з реєстрації за вказаною адресою. Зазначене рішення ОСОБА_2 не оскаржував. Відсутність реєстрації не впливає на реалізацію прав і свобод, передбачених Конституцією, проте, після зняття з реєстрації

в житловому приміщенні право на подальше користування ним повинно ґрунтуватися на законній підставі, яку позивач ОСОБА_2 в позові та його представник в судовому засіданні не зазначили. Таким чином, підстави для вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру відсутні. Тому рішення суду в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про його вселення в квартиру не можна визнати законним та обґрунтованим.

Відповідач, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 , замінив вхідні двері та замки в квартирі, фактично позбавивши ОСОБА_1 права користування вказаним житлом, що стало причиною звернення останнього спочатку до правоохоронних органів,

а потім із заявою до суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня

2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР. ОСОБА_3 спірне житлове приміщення придбане на прилюдних торгах 22 червня 2017 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Представник відповідача заперечував обізнаність ОСОБА_3 щодо цієї обставини, проте жодних доказів на підтвердження ґрунтовності заперечень відповідач не надав. Інформацію щодо наявності відповідного позову ОСОБА_3 щодо порушень при проведенні торгів матеріали справи не містять, є лише відомості про подачу ОСОБА_3 позову про визнання відповідачів такими, що втратили право проживання в спірній квартирі. За таких обставин пріоритетним є застосування до спірних правовідносин норм статті 109 ЖК УРСР, ніж положень, які регулюють захист права власності. Колегія суддів апеляційного суду вважала обов`язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Аргументи учасників справи

У травні 2019 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині вселення ОСОБА_1 , просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що позивачі не є членами сім`ї відповідача, який є власником квартири, тому не набули права користування квартирою нарівні з власником. Право батька на користування спірною квартирою є похідним від права власності сина на квартиру. Оскільки ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру, то ОСОБА_1 також втратив право користування спірною квартирою, що підтверджується правовою позицією постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року в аналогічній справі

№ 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18), висновками Верховного Суду України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від

16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Суди попередніх інстанцій неправильно визначили зміст правовідносин, помилково застосувавши до спірних правовідносин положення ЖК УРСР, не врахували, що відповідач, як власник квартири, заперечує проти проживання позивачів у квартирі. Cтаття 109 ЖК УРСР не підлягає застосуванню до спірних відносин, оскільки ОСОБА_1 в квартирі зареєстрований, однак фактично

в ній не проживав, позивач його не виселяв, а заміна старих дверей в квартирі на нові не порушує прав її колишніх власників. Стаття 109 ЖК УРСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, але в цій справі відповідач не подавав позову до позивачів про їх виселення без надання іншого жилого приміщення, це позивачі подали позов про вселення до чужої квартири.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскарженні рішення

в частині задоволення його позову без змін.

Вказує, що статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Враховуючи ту обставину, що відповідач самовільно (без рішення суду) позбавив

ОСОБА_1 права користування квартирою, що суперечить приписам статті 47 Конституції України, порушене право підлягає захистові в судовому порядку шляхом вселення в квартиру. Спірне житлове приміщення відповідачем придбане на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості. Державний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири

у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї. В постанові Великої Падати Верховного Суду України від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 753/12729/15-ц зазначено, що в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від

22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі

№ 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року зупинено виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від

15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2020 року справу повернуто колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду для розгляду.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду зазначено, що у даній справі та

в справах, від висновків у яких колегія суддів Касаційного цивільного суду вважала необхідним відступити, міститься різний предмет та підстави позовів, суди встановили різні фактичні обставини справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним, а спірні правовідносини

у цих справах не є подібними. Наведені колегією суддів Касаційного цивільного суду питання не містять виключної правової проблеми та мають оцінюватися Верховним Судом при розгляді касаційної скарги відповідно до повноважень, наданих ЦПК України. У самому тексті ухвали про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Касаційного цивільного суду проаналізувала діюче законодавство та дала відповідь на поставлені нею

ж питання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 є власником квартири

АДРЕСА_1 , яку придбав на електронних прилюдних торгах, проведених 22 червня 2017 року Центральним відділом державної виконавчої служби міста Чернігова при проведенні виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 57 329,75 грн.

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі з 03 червня 1997 року.

ОСОБА_3 , набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 , замінив вхідні двері та замки в квартирі, фактично позбавивши ОСОБА_1 права користування вказаним житлом, що стало причиною звернення останнього спочатку до правоохоронних органів,

а потім із заявою до суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності

є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності

є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна

в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися

у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла,

і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею

1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS

v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права,

у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня

2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

По своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову, і тому коли

в особи відсутнє право власності чи речове право на чужу річ, такий позов задоволений бути не може.

Тлумачення статті 109 ЖК УРСР свідчить, що ця норма установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, проте не регулює ситуацію, за якої позов про вселення подає колишній власник житла та/або члени його сім`ї.

Тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня

2018 року у справі № 753/12729/15-ц, Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6¬1731цс16, у яких роз`яснено порядок застосування статті 109 ЖК УРСР, оскільки у цих справах та у справі, яка розглядається, різні предмет та підстави позовів, фактичні обставини справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним, а спірні правовідносини не є подібними.

За таких обставин ОСОБА_1 , як член сім`ї колишнього власника житла, втратив право користування ним із припиненням права власності на це майно ОСОБА_2 , тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржені рішення судів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У зв?язку з цим Верховний Суд не поновлює виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, зупинені ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1 152,60 грн на відшкодування відповідної частини судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги, та 1 536,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 689, 40 грн.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2019 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконаннюне підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук