КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №755/22611/14-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чех Н.А.

16 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 06 лютого 2015 року у розмірі 1 663 876,43 швейцарських франків та 8 747 445 грн 88 коп. пені, із яких: 1 199 067 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 464 809,43 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 2 754 098,91 грн. - пеня за несвоєчасність сплати відсотків, 5 993 346,97 грн. - пеня за несвоєчасність сплати тіла кредиту.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року позов ПАТ «Укрексімбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року № 28806С134 у сумі 1 556 187,52 швейцарських франків (заборгованість за тілом кредиту - 1 198 887,63 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 357 299,89 швейцарських франків), пеню в сумі 500 000 грн. В іншій частині позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року змінено в частині розміру заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк».

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2253/2020
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2006 року № 28806С134 станом на 06 лютого 2015 року у розмірі 1 570 873,50 швейцарських франків та 8 747 445,88 грн. пені, з яких: 1 199 067 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 371 806,50 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 2 754 098,91 грн. - пеня за несвоєчасність сплати відсотків, 5 993 346 грн 97 коп. - пеня за несвоєчасність сплати тіла кредиту.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 20 листопада 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 вересня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за тілом кредиту залишено без змін.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року в частині вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за відсотками та пені скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні вимог ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення пені.

Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_2 пеню в сумі 500 000 грн., виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості. Вважає, що розрахунок заборгованості не відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору. Позивач не надав суду витягу обліку заборгованості по пені та штрафних санкціях. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2009 року, а з позовом до суду ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося 27 серпня 2014 року. Відтак, вимоги про стягнення пені заявлені зі спливом передбаченого ст. 258 ЦК України строку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за Кредитним договором №28806С134 від 19 жовтня 2006 року у сумі 1 663 876,43 швейцарських франків та 8 747 445,88 грн.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що суд безпідставно застосував позовну давність до частини заборгованості за період з 15 квітня 2009 року по 25 вересня 2011 року та послався на висновок експерта від 25 червня 2015 року № 4952/15-45.

Вказує, що висновок експерта не відповідає фактичним обставинам справи.

Укладенням додаткової угоди до кредитного договору №1 від 19 жовтня 2010 року та №2 від 28 лютого 2011 року сторони визначили новий графік погашення заборгованості та фактично відстрочили сплату відповідних платежів до 26 вересня 2011 року.

З позовом до суду ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося 27 серпня 2014 року, тобто в межах строків позовної давності.

На підтвердження переривання перебігу позовної давності АТ «Укрексімбанк» додатково надало до суду документи про здійснення погашення ОСОБА_2 прострочених процентів за кредитним договором, якими є меморіальний валютний ордер №1 від 16 січня 2013 року, меморіальний валютний ордер №1 від 05 грудня 2012 року, меморіальний валютний ордер №1 від 01 листопада 2012 року. Суд першої інстанції безпідставно зменшив нараховану банком пеню і неправильно застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. Заявлений розмір пені 8 747 445,88 грн. значно менший, ніж сума заборгованості ОСОБА_2 за відсотками та кредитом.

У судовому засіданні представники ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Путієнко Є.В. та Черей О.В. підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.

У зв`язку з неотриманням ОСОБА_2 кореспонденції, яка надсилалась Банком та судом, АТ «Укрексімбанк» було здійснено направлення кур`єрською поштою на адресу реєстрації повідомлення про розгляд справи. Відповідно до накладної №7823027 від 24.02.2020 за вказаною адресою двері не відчиняють, за наявними номерами телефону відповідача не відповідають.

У анкеті позичальника зазначаються інші адреси відповідача, на які також позивач направляв повідомлення про розгляд справи.

Судом апеляційної інстанції на офіційному веб-порталі судової влади здійснювалося оголошення про повідомлення ОСОБА_2 про дату,час та місце слухання справи.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що додаткова угода № 1 від 19 жовтня 2010 року і додаткова угода № 2 від 28 лютого 2011 року не містять відстрочки погашення кредиту на період з 01 квітня 2009 року по 25 вересня 2011 року. Наведений у висновку експерта від 25 червня 2015 року розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в межах строків позовної давності станом на 06 лютого 2015 року становить 1 556 187,52 швейцарських франків, що складаєтьсяз: загальної суми заборгованості по кредиту - 1 198 887,63 швейцарських франків; загальної суми заборгованості по відсоткам - 357 299,89 швейцарських франків (суми строкової заборгованості по відсоткам - 1 415,35 швейцарських франків,суми заборгованості по простроченим відсоткам - 355 884,54 швейцарських франків).

З таким висновком суду повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 19 жовтня 2006 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», перейменоване на ПАТ «Укрексімбанк», і ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 28806С134, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 1 355 000 швейцарських франків строком до 15 жовтня 2027 року зі сплатою відсотків у розмірі LIBOR (12m) + 6,52 % річних, але не менше 8,5 % річних із цільовим призначенням для придбання житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору) позичальник повинен до 15-го числа щомісяця здійснювати платіж у сумі 5 377 швейцарських франків.

19 жовтня 2010 року сторони підписали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою змінили найменування банку, виключили пункт 2.2.3, викладено пункти 2.3, 2.4.1, 2.7 в іншій редакції, доповнено договір пунктами 2.4.6, 2.5, 3.1.11.

Додаток № 1 до кредитного договору Графік погашення викладено в новій редакції від 19 жовтня 2010 року.

Зокрема, згідно з пунктом 2.4.6 договору банк переносить з рахунку, вказаному у підпункті 2.4.4 договору, прострочену заборгованість за кредитом станом на 14 вересня 2010 року у сумі 1 199 067 швейцарських франків на рахунок з обліку основної заборгованості.

28 лютого 2011 року між банком і ОСОБА_2 підписана ще одна додаткова угода № 2 до кредитного договору, яким договір доповнено пунктом 2.5.6, відповідно до якого банк переносить прострочену заборгованість за відсотками станом на 28 лютого 2011 року у сумі 32 853,81 швейцарських франків.

Позичальник зобов`язаний сплатити банку нараховані, але несплачені відсотки, зазначені в абзаці першому цього договору, та відсотки, що нараховані та будуть нараховуватися за користування кредитом у період із лютого до вересня 2011 року (включно) таким чином, щоб загальна сума щомісячних платежів щодо сплати відсотків становила суму не менше 12 000 швейцарських франків у період із лютого до квітня 2011 року, 23 000 швейцарських франків у період із травня до вересня 2011 року.

Додаток № 1 до кредитного договору- Графік погашення викладено в новій редакції від 28 лютого 2011 року.

Станом на 06 лютого 2015 року (уточнений розрахунок) розмір заборгованості за кредитним договором становить 1 663 876,43 швейцарських франків та 8 747 445 грн. 88 коп. пені, з яких: 1 199 067 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 464 809,43 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 2 754 098 грн. 91 коп. - пеня за несвоєчасність сплати відсотків, 5 993 346 грн. 97 коп. - пеня за несвоєчасність сплати тіла кредиту.

04 лютого 2015 року представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором №28806С134, 27 серпня 2014 року, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду із відповідним позовом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків і пені.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. п. 2.4.2., 5.2. кредитного договору визначено, що при порушенні встановлених кредитним договором строків погашення кредиту, процентів та платежів, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню. Пеня нараховується на суму прострочених платежів починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення такої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у періоді, за який нараховувалася пеня.

Згідно з пп. 2.5.1. Договору позичальник сплачує Банку проценти за користування Кредитом у розмірі, зазначеному в пп. 2.2.1. цього Договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).ї

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають негативні правові наслідки.

Встановлено, що ОСОБА_2 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, зокрема по відсоткам та пені.

Відповідач звернувся до суду із відповідною заявою, вважаючи, що був пропущений строк позовної давності позивачем.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Правова природа пені така, що право на її нарахування виникає кожен день прострочення виконання зобов`язання боржником. Відповідно, у разі подання відповідачем заяви про застосування позовної давності, на користь позивача підлягає стягненню пеня, що нарахована за останній рік до звернення до суду а також та, що нарахована за час розгляду справи, якщо сторонами не було збільшено позовну давність.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з позовом 27 серпня 2014 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня була обрахована ним за період з 27 серпня 2013 року по 06 лютого 2015 року, тобто в межах позовної давності (а. с. 149, т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

З урахуванням положень щодо загальних засад цивільного законодавства та щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, заявлений розмір пені не перевищує суму заборгованості за кредитним договором і розрахований у межах позовної давності, а саме за період із 27 серпня 2013 року до 06 лютого 2015 року.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками, то колегія суддів вважає, що підлягають застосуванню строки позовної давності.

Враховуючи, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося з позовом 27 серпня 2014 року, строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів з лютого 2011 року по серпень 2011 року сплив.

Таким чином, вимоги про стягнення відсотків за період із вересня 2011 року до лютого 2015 року підлягають задоволенню.

До суми заборгованості по процентам, що визначена експертом додатково підлягає стягненню також і сума процентів, що була відстрочена згідно з додатковою угодою в межах позовної давності за вересень 2011 року - 14 506,61 швейцарських франків (23 000 - 8 493,39, де 23 000 - сума мінімального платежу за процентами згідно з додатковою угодою №2, 8 493,39 - сума нарахованих процентів за вересень).

Скасовуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 в частині вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за відсотками та пені та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) міститься висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У кредитному договорі від 19 жовтня 2006 року № 28806С134 сторони установили строк кредитування - до 15 жовтня 2027 року з можливістю дострокового погашення кредиту (пункт 2.6.2 кредитного договору).

Враховуючи наведене слід зазначити наступне.

Відповідно до пп. 2.4.1 Договору позичальник зобов`язаний погасити кредит на рахунок, вказаний у пп. 2.3.1 цього Договору, в строк зазначений в п. 2.1 цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що Банк надає позичальнику кредит у сумі 1 355 000,00 швейцарських франків з кінцевою датою погашення 15.10.2027.

Згідно з пп. 2.5.1. Договору позичальник сплачує Банку проценти за користування Кредитом у розмірі, зазначеному в пп. 2.2.1. цього Договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що він набуває чинності з дати його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

З наведеного вбачається, що за умови застосування до спірних правовідносин у даній справі висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, Банк має право на нарахування процентів до 15.10.2027 - кінцевий строк кредитування, погоджений сторонами у п. 2.1. Договору.

Разом з цим, в матеріалах Справи наявні копії вимог про дострокове погашення заборгованості, надісланих на адресу Відповідача, які не свідчать про зміну Банком на власний розсуд умов кредитування (в тому числі строку кредитування - до 15.10.2027), зважаючи на наступне.

Як вбачається з відповідних вимог, Банк вимагав погасити в повному обсязі заборгованість за Договором протягом 60 календарних днів з дня отримання зазначених вимог.

Тобто, у разі надіслання Банком вимоги про дострокове погашення зобов`язань, обов`язок Відповідача щодо такого дострокового погашення виникає лише через 60 днів після отримання останнім відповідної вимоги.

Разом з цим, в матеріалах справи наявні копії конвертів та поштових повідомлень щодо повернення відповідних вимог Банку «за закінченням терміну зберігання», що не може свідчити про отримання Відповідачем відповідних документів.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачем вимоги про дострокове погашення заборгованості.

За загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Таким чином, повернення вимог Банку з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не може свідчити про отримання їх Відповідачем, а отже не створює наслідків дострокового погашення заборгованості, які мали настати в зв`язку з отриманням таких вимог.

Оскільки можливість дострокового погашення заборгованості в позасудовому порядку прямо залежить від факту отримання Відповідачем вимоги про дострокове погашення заборгованості, яку ОСОБА_2 не отримав, колегія суддів вважає, що нараховані Банком проценти та пеня згідно з поданим розрахунком заборгованості є законним та обґрунтованим, з урахуванням застосування апеляційним судом строків позовної давності до частини відсотків за кредитом.

У даному випадку позивач реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за Договором шляхом пред`явлення відповідного позову до суду відповідно до вимог чинного законодавства, та враховуючи умови п. 4.2., пп. 2.6.2. Договору.

На вищезгадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув в наслідок чого невірно визначив суму заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором невірно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» знайшли часткове своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведених вище обставин, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частинні стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року змінити в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором №28806С134 від 19 жовтня 2006 року, яка станом на 06 лютого 2015 року становить 371 806,50 швейцарських франків - борг за процентами та 8 747 445,88 грн. пені, з яких:

2 754 098,91 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами;

5 993 346,97 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за тілом кредиту.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18.06.2020.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова