Ухвала

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 496/1244/16-ц

провадження № 61-40049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали,за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив: визнати договір дарування № 2243 від 11 липня 2000 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка) - удаваним та визнати його договором купівлі-продажу; визнати спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати договір дарування № 2534 від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо спірної земельної ділянки - удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію у розмірі 620 000 грн.

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, уточнивши та доповнивши який просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку, та будівельні матеріали.

Рішенням Біляївського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації - задоволено частково.

Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11 липня 2000 року щодо спірної земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 2243 - удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

Земельну ділянку визнано об`єктом спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 01 грудня 2011 року щодо спірної земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 2534 - удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 620 000 грн - позовну заяву залишено без задоволення.

Позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали, розташовані на ній - залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку, застосовані ухвалою суду від 10 травня 2016 року - скасовано.

29 червня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 620 000, 00 грн, та постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року, та прийняти нову постанову, якою залишити в силі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 620 000, 00 грн грошової компенсації та 27 900, 00 грн судових витрат, посилаючись на неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставинам справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Біляївського районного суду Одеської області.

Справа надійшла до Верховного суду у вересні 2018 року.

Розпорядженням від 14 квітня 2020 року № 1076/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї ухвали норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційних скарг викликають необхідність перевірки матеріалів справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Необхідності виклику учасників справи для надання пояснень у справі не вбачається (немає).

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформує учасників справи про те, що зазначена інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

З огляду на положення частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, з урахуванням категорії та складності справи, справа підлягає розгляду в складі п`яти суддів.

Керуючись статтею 401, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року, призначити до судового розгляду.

Справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Інформацію про дату розгляду справи оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко