КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/8056/19 Головуючий у 1 інстанції: Жук М.В.
Провадження № 22-ц/824/8377/2020 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів. Зазначила, що з 20 червня 2000 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Переглядаючи новини у мережі Інтернет на сайті From-UA Новості України 24 квітня 2019 року ,вона прочитала статтю, в якій серед іншого йшлася мова про те, що ОСОБА_3 дав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 536 000 доларів США. Вона звернулася до свого чоловіка і він їй підтвердив, що дійсно 25 жовтня 2006 року передав ОСОБА_1 в борг указану грошову суму та отримав від останнього боргову розписку. Борг ОСОБА_1 не повернув. Оскільки згоди на позику грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, вона не надавала, ОСОБА_4 просила визнати недійсним укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики. В порядку застосування наслідків недійсності правочину просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 536 000 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 536 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 5 187 грн. судового збору з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позву ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при укладенні договору позики від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_3 не повідомляв, що передані у борг грошові кошти належать на праві спільної сумісної власності йому і ОСОБА_2 . Позивачка не довела, що передані за договором позики грошові кошти є спільною сумісної власністю подружжя. ОСОБА_2 не є стороною договору позики і не має права вимоги про проведення двосторонньої реституції за договором. Предметом позики були готівкові кошти, тобто подільне майно, яке визначене родовими ознаками. Відтак, майнове право позивачки могло бути порушене лише в частині розпорядження частиною тих коштів, право власності на які при його доведеності могло належати їй та складати 1/2 частину суми позики.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких посилався на те, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом пропущений строк позовної давності. Зазначив, що згідно розписки від 25 жовтня 2006 року позика мала бути повернута в строк до 01 січня 2007 року. В 2015 році в судах розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 про стягнення з нього заборгованості за розпискою, за наслідком розгляду якої в позові ОСОБА_3 було відмовлено. В Єдиному державному реєстрі судових рішень були наявні всі судові рішенні в даній справі.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 23 червня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у мережі Інтернет на сайті From - UA Новості України розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », до якої прикріплено зображення боргової розписки ОСОБА_1 від 25 жовтня 2006 року (а.с. 13-24). Згідно розписки ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_1 536 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму в строк до 01 січня 2007 року (а.с. 12).

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 договору позики. В порядку застосування наслідків недійсності правочину суд повернув сторони в первісний стан, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 536 000 доларів США.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до ч.1,2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (аб. 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відтак Закон встановлює можливість визнання недійсним правочину, який виходить за межі дрібного побутового, за вимогою одного з подружжя, який не давав письмової згоди на відчуження спільного сумісного майна яке за вартісним критерієм відноситься до цінного.

Віднесення майна, набутого за час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя є презумпцією.

Той факт, що передані у борг ОСОБА_1 грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя визнав в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 .

Суд також врахував, що подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перебували у дружніх стосунках. За висновком суду першої інстанції ОСОБА_8 був обізнаний, що передані за борговою розпискою грошові кошти є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

З урахуванням встановлених по справі обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договору позики із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що при укладенні договору позики від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_3 не повідомляв ОСОБА_1 , що передані у борг кошти є спільною сумісною власністю подружжя. В матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_8 разом зі своєю дружиною і подружжя ОСОБА_7 тривалий час перебували у дружніх стосунках, а відтак ОСОБА_8 розумів, що передані йому кошти є спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 , що позивачка ОСОБА_2 не є стороною договору позики, а тому не має права на його оспорення. Таке право позивачки прямо передбачено ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про пропуск позивачкою загального строку позовної давності при зверненні з даним позовом. Позивачка не є стороною договору позики, а матеріали справи не містять доказів її обізнаності до квітня 2019 року про надання чоловіком у борг грошових коштів ОСОБА_1 . В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що вона дізналася про вказані факти та наявність розписки між відповідачами, ознайомившись із статтею в мережі Інтернет. До позову ОСОБА_2 долучила роздруківку сайту From -UA Новості України ІНФОРМАЦІЯ_2 зі статтею "ІНФОРМАЦІЯ_3 ". Оскільки з позовом до суду ОСОБА_2 звернулася у червні 2019 року у суду відсутні підстави вважати, що нею пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.