ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1496/19 Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/818/2600/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуХарківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Майстренко О.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив:

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , 3-тя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Посилалась на те, що з 04.02.1978 року по 17.02.2009 року сторони перебували у спільному шлюбі.

На підставі ордеру на житлове приміщення у 1986 році вони на підставі відповідного ордеру вони вселилися до ізольованої квартира за адресою: АДРЕСА_1 , складом сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_2 - основний наймач, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - дочка. Також в квартирі згодом були зареєстровані онуки: ОСОБА_6 у 2007 році, та ОСОБА_7 - у 2000 році.

Зазначила, що у 2006 році відповідач, забравши всі свої особисті речі та майно, пішов із родини та добровільно залишив згадану квартиру, більше не мешкає та цим житлом не користується. Натепер у квартирі фактично мешкає позивачка з дочкою та онуками. У квартирі відсутні будь-які речі та майно відповідача. Незважаючи на відсутність відповідача за місцем реєстрації тривалий час, позивачка несе тягар утримання квартири та платить комунальні платежи з урахуванням його реєстрації.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2019 року позовну заяву задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 зі зняттям ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради Артамонов О.В. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що квартира АДРЕСА_2 належить територіальній громаді АДРЕСА_3 , вказана квартира неприватизована. Харківська міська рада, яка є власником спірної квартири і яка діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, на виконання вимог ст. ст. 15 та 30 Житлового кодексу УРСР, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереження житлового приміщення. Проте Харківську міську раду не було залучено в якості учасника справи.

Вказав, що у позовній заяві немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідачів непрацездатними, знаходження її в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо. Визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким , що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 та зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного в квартирі АДРЕСА_2 порушить його конституційне право на житло, що закріплено у статті 47 Конституції України.

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення і рішення районного суду залишити без змін з огляду на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим і доводами скарги не спростовується.

Вказала, що не тимчасова відсутність Відповідача за місцем реєстрації з 2006 року без поважних причин підтверджена як письмовими доказами, так і показаннями свідка, тобто у суді першої інстанції було доведено, що Відповідач без поважних причин тривалий час відсутній за місцем реєстрації.

Зазначила, що під час розгляду вказаної справи у суді першої інстанції було залучене Департамент реєстрації Харківської міської ради як третю особу, який судом належно повідомлявся про розгляд справи, однак своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Наголошує, що Харківська міська рада в особі структурного підрозділу її Виконавчого комітету, а саме Департаменту реєстрації, була залучена для розгляду вказаної справи як третя особа та могла в повній мірі реалізувати процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки, передбачені ЦПК України для третіх осіб (ст.ст. 43, 53 ЦПК України), тим самим здійснювати свої повноваження, передбачені статтею 37-1 Закону України «Про місцеве самоврядування», статтями 15 та ЗО ЖК Української РСР.

Вважає, що рішення від 10.09.2019 року у справі № 643/1496/19 не вплинуло і не могло суттєво вплинути на права та обов`язки Харківської міської ради як органу, що здійснює державний контроль за використанням та збереженням житлового фонду та не порушило її законних наведені з цього приводу доводи скарги не доведені.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності без поважних причин учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає їх розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , внаслідок відсутності без поважних причин проживання понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР шестимісячний строк втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно до роз`яснень у п.10 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаний, не підлягає розширеному тлумаченню і покладає на державу позитивний обов`язок дотримуватися цих гарантій.

Судовим розглядом відповідно до наявних в матеріалах справи доказів безспірно встановлено, що 04.02.1978 року сторони зареєстрували шлюб, відповідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 виданого 04.02.1978 року Палацом одруження «Орджонікідзевський» м. Харкова, актовий запис № 169.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 шлюб розірвано, серія НОМЕР_2 виданого Московським відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції 17.02.2009 року, актовий запис № 96.

Відповідно до ордеру на житлове приміщення у 1986 році родині позивачки була надана ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 на склад сім`ї п`ять чоловік: ОСОБА_2 - основний наймач, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - донька.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.01.2019 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з 2006 року.

Факт не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_2 підтверджується : актом про не проживання за вищевказаною адресою від 21.01.2018 року, довідкою адміністрації Краснокутського сільського поселення муніципального району Борисівського району Белгородської області від 28.08.2018 року № 303 відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_4 з 01.01.2018 року (а.с.5).

Згідно відповіді на запит доМосковського відділу поліції в Харківській області від 22.01.2019 року вих. № 6аз/119-67/01 відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 до органів Національної поліції України за фактами перешкоджання йому у здійсненні права на мешкання за вищевказаною адресою не звертався (а.с.6).

Допитана у судовому засіданні 10.09.2019 року свідок ОСОБА_10 також підтвердила факт тривалої відсутності відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Оскільки відповідач з 2006 року тривалий час відсутній за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 , з 2018 року обрав собі інше постійне місце проживання за іншою адресою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до ст. 107 ЖК УРСР відповідач втратив право користування цим житлом, внаслідок чого згідно вищевказаних норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» він також втрачає реєстрацію місця проживання за адресою квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів за недоведеністю відхиляє доводи скарги про те, що відповідач можливо з поважних причин не мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , які належними і допустимими доказами не доведені. Встановлені судом обставини про тривалу відсутність понад встановленого ст. 71 ЖК України шестимісячний строк зберігання жилого приміщення, а згодом відповідно до ст. 107 цього ж Кодексу фактична відмова відповідача від цього житла та обрання іншого постійного місця проживання належними і допустимими в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України доказами не підтверджені. За своїм змістом такі необґрунтовані доводи є лише припущенням, яке відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не має правового значення.

За такою тривалою відсутністю відповідача на день розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції, 14 років, та відсутності доказів поважних причин для цього та обрання іншого постійного місця проживання, - колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Тому посилання в доводах скарги на порушення судом передбаченого ст. 47 Конституції України права на житло також є безпідставним.

Посилання у доводах скарги на п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, який передбачає обов`язкове скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду є необгрунтованим, оскільки Харківська міська ради в особі відповідного Департаменту належним чином відповідно до ст. 131 ЦПК України повідомлялась судом про розгляд цієї справи, а посилання апелянта на порушення прав відповідача є безпідставним, не відповідає згаданій нормі цивільного процесуального права, оскільки у ХМР відсутні повноваження на представництво інтересів відповідача.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи та права і обов`язки сторін, перевірив їх доводи та відповідно до ст. 89 ЦПК України надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені доказами, а доводи скарги не доведені.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.