Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Чехоєва Н.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення строків, визнання недійсними та невиконаними пунктів наказу №111 від 16.05.2012 року, зобов`язання виконати наказ №111 від 16.05.2012 року, поновити на посаді, виплатити різницю в посадових окладах з урахуванням їх компенсації та індексації та стягнення моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він згідно наказу №16-п від 15.02.2011 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду помічника директора. Згідно наказу відповідача №17-п від17.02.2011 року його було переведено на посаду першого заступника директора. 04.03.2011 року без його погодження його було переведено на нижчестоящу посаду - помічник директора. Ним було подано позов до суду і ухвалою суду від 02.03.2012 року було затверджено мирову угоду від 27.02.2012 року, укладену між ним та відповідачем. Пунктом 2 вказаних ухвали та мирової угоди визначено, що відповідач зобов`язався поновити його на посаді першого заступника директора з 22.02.2011 року та виплатити йому різницю в окладах. Однак, відповідач це зобов`язання не виконав. В п.1.4 наказу №111-п від 16.05.2012 року вказано приступити йому (позивачу) до виконання своїх трудових обов`язків 16.05.2012 року, а в п.2.1 цього ж наказу вказано звільнити ОСОБА_5 , на той час першого заступника директора, 16.05.2012 року згідно п.6 ст.40 КЗпП України. Дана обставина свідчить про те, що він (позивач) не міг приступити до виконання своїх обов`язків першого заступника директора 16.05.2012 року, оскільки на даній посаді в цей день (останній робочий день) працював ще ОСОБА_5 . Крім цього, з наказом №111-п від 16.05.2012 року його (позивача) не ознайомлювали, підпис відсутній і це є грубим порушенням законодавства. Всупереч ст.29 КЗпП України відповідач не роз`яснив йому його права і обов`язки, не проінформував під розписку про умови праці. Щоб мати можливість приступити до виконання обов`язків першого заступника 16.05.2012 року чи раніше ОСОБА_5 мав подати заяву про звільнення або переведення, що не було зроблено. Йому (позивачу) не було передано матеріальні цінності, документи, не складався акт прийому-передачі документів, інформаційних баз, інших активів і відомостей щодо поточного стану справ. Він не був ознайомлений з посадовою інструкцією першого заступника директора; не був протабельований 16.05.2012 року як перший заступник директора; не були виплачені належні йому виплати (різниця в окладах), з урахуванням їх компенсації та індексації. Все це свідчить про грубе порушення відповідачем трудового законодавства та свідчить про невиконання відповідачем ухвали суду від 02.03.2012 року та мирової угоди від 27.02.2012 року, так як він до виконання трудових обов`язків першого заступника директора з вини колишніх та нинішнього директорів підприємства не приступив. Враховуючи те, що його права були порушені, звернувся до суду з даним позовом та просив суд поновити йому строки на оскарження, на зобов`язання відповідача до виконання умов мирової угоди; визнати недійсним та невиконаним відповідачем п.п. 1.1, 1.4, 2.1 наказу №111 від 16.05.2012 року; зобов`язати відповідача до виконання пунктів 1.1, 1.4, 2.1 наказу №111 від 16.05.2012 року на підставі ухвали суду від 02.03.2012 року до виконання умов мирової угоди від 27.02.2012 року; на виконання п.1.1 наказу №111 від 16.05.2012 року згідно п.2 мирової угоди від 27.02.2012 року, ухвали суду від 02.03.2012 року поновити його (позивача) на посаді першого заступника директора, виплатити різницю між посадовим окладом першого заступника директора та тими окладами, які йому виплачувалися на інших посадах з нижчим окладом з урахуванням їх компенсації та індексації за період з 22.02.2011 року по цей час у розмірі 2 192 400,00 грн. згідно наданого ним розрахунку. Просив стягнути з відповідачів по 10 000 грн. з кожного моральної шкоди, яка була завдана відповідачами незаконними діями, що призвело до тривалих душевних страждань, переживань, неврозів, поганого самопочуття, безсоння, розладів стосунків з близькими родичами, друзями, колегами.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та врахувати надані ним пояснення по предмету спору, докази, пояснення щодо пропуску строку на звернення до суду.

Представник відповідача Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Вважав позов безпідставним, недоведеним. Просив врахувати подану ними заяву про сплив строку на звернення до суду.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ЦПК України, заяв про розгляд справи у їх відсутність чи про відкладення справи суду не подавали.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача РССКП «СКПКПО», дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Вказана позовна заява зареєстрована в суді 12.10.2017 року.

Згідно автоматизованого розподілу справи визначено головуючого суддю Яровенко Н.О. відповідно Протоколу від 12.10.2017 року.

Ухвалою суду від 17.10.2017 року відмовлено у відкритті провадження по даній справі.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 29.01.2018 року ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 17.10.2017 року залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.09.2018 року ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 17.10.2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 29.01.2018 року скасовані, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно автоматизованого розподілу справи визначено головуючого суддю Чех Н.А. відповідно Протоколу від 25.10.2018 року.

Відповідно до ухвали суду від 29.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 25.02.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про об`єднання позовів.

27.03.2019 року в підготовчому засіданні було прийнято заяву позивача про зміну предмета позову.

Стороною відповідача надано до справи заяву про застосування строку позовної давності. Позивачем подано заяву про поновлення строку на звернення до суду.

Ухвалою суду від 05.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В суді встановлено, що він згідно наказу Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» №16-п від 15.02.2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду помічника директора. Згідно наказу №17-п від17.02.2011 року ОСОБА_1 було переведено на посаду першого заступника директора. Наказом від 04.03.2011 року було скасовано наказ від 17.02.2011 року №17-п в частині переведення ОСОБА_1 на посаду першого заступника директора та залишено ОСОБА_1 на посаді помічника директора.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02.03.2012 року було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», відповідно до якої, серед іншого, відповідач визнає, що його дії по скасуванню п.2.1 наказу №17-п від 17.02.2011 року є незаконними, і відповідач зобов`язується поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора з 22 лютого 2011 року та виплатити йому різницю в окладах (а.с.9-10 т.1).

16.05.2012 року відповідачем видано наказ №111-п (а.с.166 т.1) згідно якого, серед іншого, ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника директора на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 02.03.2012 року; ОСОБА_1 приступити до виконання своїх трудових обов`язків 16.05.2012 року; ОСОБА_5 першого заступника директора звільнити 16.05.2012 року згідно п.6 ст.40 КЗпП України (поновлення працівника, який раніше виконував цю роботу).

Наказом №110-п від 16.05.2012 року ОСОБА_1 першого заступника директора за його згодою 17.05.2012 року переведено на посаду помічника директора. Підставою є заява ОСОБА_1 від 16.05.2012 року, в якій ОСОБА_1 просить перевести його за власним бажанням з посади першого заступника директора на посаду помічника директора з 17.05.2012 року (а.с.165, 173 т.1).

Після цього, наказом №08-п від 14.01.2013 року ОСОБА_1 помічника директора переведено в зв`язку з штатно-організаційними заходами за його згодою з 14.01.2013 року на посаду начальника Центрального розподільчого складу. Згідно наказу №17-к від 23.01.2014 року ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника відділу постачання.

Встановленим є те, що ОСОБА_6 16.06.2015 року був звільнений з посади начальника відділу постачання у зв`язку зі скороченням чисельності і штату на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. З даним звільненням ОСОБА_1 не погодився, оскаржив його в судовому порядку. відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07.06.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва та постановою Верховного суду, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі залишені без задоволення.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Статтею 5 КЗпП України встановлено, що д ержава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України:

вільний вибір виду діяльності;

безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб;

надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів;

безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії;

компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість;

правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах, відповідно до ст.232 КЗпП України, розглядаються трудові спори, серед іншого, за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що п рацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, що передбачено статтею 234 КЗпП України.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що уразі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

По даній справі позивач посилається на те, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 02.03.2012 року, якою було затверджено мирову угоду, відповідно до якої Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» зобов`язалася поновити його на посаді першого заступника директора, не була виконана.

При перевірці наданих до справи документів, з урахуванням вимог законодавства, судом встановлено наступне.

Неознайомлення позивача з наказом про поновлення на посаді першого заступника директора від 16.05.2012 року; неознайомлення його з посадовою інструкцією першого заступника директора; невірна по порядковим номерам, по змісту нумерація наказів 111-п та 110-п від 16.05.2012 року, не є підставою для визнання пунктів 1.1, 1.4, 2.1. наказу 111-п від 16.05.2012 року недійними.

Посилання позивача на неможливість поновлення його на посаді першого заступника директора згідно наказу №111-п від 16.05.2012 року, оскільки в даному наказі зазначено приступити до роботи 16.05.2012 року, тоді як ОСОБА_5 , який працював на цій посаді, звільнений також 16.05.2012 року, тобто в один день 16.05.2012 року на посаді першого заступника директора, яка за штатним розписом є одна, працювало дві особи - він та ОСОБА_5 , суд не може прийняти як підставу для визнання пунктів 1.1, 1.4, 2.1. наказу 111-п від 16.05.2012 року недійсними.

Вказані вище обставини свідчать про порушення відповідачем вимог щодо оформлення документів на підприємстві, діловодства, однак вони ніяким чином не можуть бути визнані такими, що тягнуть за собою визнання недійсними пунктів 1.1, 1.4, 2.1. наказу 111-п від 16.05.2012 року. Вказані обставини не порушили права позивача, оскільки позивач був поновлений 16.05.2012 року на посаді першого заступника директора, за його згодою був переведений на посаду помічника директора з 17.05.2012 року, після чого продовжував працювати у відповідача до 16.06.2015 року (був звільнений).

Викладене вище свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання пунктів 1.1, 1.4, 2.1. наказу 111-п від 16.05.2012 року недійсними, не виконаними, зобов`язання відповідача виконати вказані пункти наказу, поновити його на посаді першого заступника директора. У зв`язку з чим відсутні і підстави для задоволення інших позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, в тому числі і моральної шкоди. При цьому суд враховує і те, що стороною відповідача спростовано наданими до справи документами твердження позивача про те, що йому не було виплачено різницю між посадовим окладом першого заступника директора та тими окладами, які виплачувалися йому на інших посадах з нижчим окладом з урахуванням їх компенсації та індексації за період з 22.02.2011 року по даний час.

Відповідачем по справі було подано заяву про застосування строків позовної давності для звернення до суду.

Як зазначалося вище, статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Посилання позивача на пропуск строку звернення до суду з поважних причин, а саме, що про наявність вказаних спірних наказів він дізнався з інших судових справ, що були на розгляді в суді, після чого відразу подав даний позов, суд не приймає до уваги як підставу для поновлення строку.

При цьому суд враховує те, що про поновлення з 16.05.2012 року на посаді першого заступника директора на виконання мирової угоди позивач знав 16.05.2012 року, підтвердженням чого є написана ним, як першим заступником директора, 16.05.2012 року заява про переведення його за власним бажанням з посади першого заступника директора на посаду помічника директора з 17.05.2012 року.

Викладене вище свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в цілому як по суті спору так і за сплином строку звернення до суду. Враховуючи обставини справи, судову практику, слідує, що позивачу має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю доказів, недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 21, 232, 233, 234, 235, 237 КЗпП України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-78, 81, 89,141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення строків, визнання недійсними та невиконаними пунктів наказу №111 від 16.05.2012 року, зобов`язання виконати наказ №111 від 16.05.2012 року, поновити на посаді, виплатити різницю в посадових окладах з урахуванням їх компенсації та індексації та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 24.06.2020 року.

Суддя: