Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/8591/17

провадження № 61-4057св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Андрієнко А. М., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суд уз позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином.

Позовна заява мотивована тим, що 13 липня 2016 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбано транспортний засіб марки «Toyota Camry». У подальшому вказаний транспортний засіб за усною домовленістю було передано особі, яка назвалась ОСОБА_6 , у тимчасове користування, з передачею останньому комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. При цьому, будь-яких довіреностей на право розпорядження та відчуження в будь-який спосіб відносно вищевказаного транспортного засобу ОСОБА_6 не видавалось.

Через деякий час стало відомо, що належний позивачу транспортний засіб незаконно знято з реєстрації та переоформлено на ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 2016 року.

В ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 жовтня 2016 року за фактом незаконного заволодіння його транспортним засобом, з`ясовано, що договір купівлі-продажу від 30 липня 2016 року на підставі якого здійснено незаконне переоформлення та фактично незаконне заволодіння автомобілем від імені позивача, підписано ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності виданої в порядку передоручення від ОСОБА_8 до ОСОБА_7 на право керувати та розпоряджатися належним йому автомобілем. Довіреність видана 13 липня 2016 року приватним нотаріусом Рябикіною A. A. проте, така довіреність видавалась від ОСОБА_8 до іншої особи з правом експлуатації, користування та розпорядження автомобілем, який не належить позивачу. На підставі вказаної довіреності відбулось переоформлення транспортного засобу громадянином ОСОБА_3 , який отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на належний ОСОБА_1 автомобіль, та замінено державний реєстраційний номер. В подальшому автомобіль переоформлено з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 12 жовтня 2016 року, видано свідоцтво про реєстрацію та новий державний реєстраційний номер, замість попереднього.

Спірний транспортний засіб був відчужений особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутністю його волевиявлення.

ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на транспортний засіб, витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння, визнати недійсними договір купівлі-продажу транспортного засобу, а також видане на підставі нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, стягнути з ОСОБА_2 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Toyota», модель «Camry», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/2016/000266, укладений 30 липня 2016 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а також видане на підставі нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 недійсними.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Toyota», модель «Camry»,

2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 7 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору по 2 344,95 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 944,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва

від 02 липня 2019 року ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

У січні 2020 року ОСОБА_4 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року. Одночасно у заяві про відмову від апеляційної скарги, ОСОБА_4 просив повернути йому суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 952,28 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року заяву ОСОБА_4 про відмову від апеляційної скарги задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року.

Апеляційне провадження закрито.

Приймаючи відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року та закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходи із права, передбаченого частиною четвертою статті 364 ЦПК України, заявника відмовитися від поданої апеляційної скарги та наявності для цього підстав.

Вирішуючи питання щодо повернення судових витрат, понесених за подання апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що такі витрати не підлягаю поверненню, оскільки учасники справи із клопотанням про відмову від позову та закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України не зверталися. А ОСОБА_4 просить прийняти його відмову від апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження. Положеннями статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено повернення сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору у разі відмови від неї.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

28 лютого 2020 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить змінити мотивувальну частину ухвали Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині наведення мотивів про відмову в повернення судового збору. Доповнити резолютивну частину ухвали Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року наступним пунктом, яким заяву

ОСОБА_4 про повернення судового збору у сумі 12 952,28 грн за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 02 липня 2019 року задовольнити та зобов?язати Державну казначейську службу України повернути ОСОБА_4 сплачений ним судовий збір у розмірі 12 952,28 грн, що внесений згідно квитанції від 08 серпня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог статті 260 ЦПК України, апеляційним судом в резолютивній частині ухвали не зроблено висновок за результатом розгляду заяви щодо повернення судового збору. Судом апеляційної інстанції зроблено неправильний висновок про відсутність підстав для повернення судового збору з підстав, передбачених статтею 7 Закону України «Про судовий збір».

Аргументи касаційної скарги зводять до незгоди з ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині питання що стосується судових витрат, понесених заявником за подання апеляційної скарги.

Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання щодо прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження, а тому згідно правил частини першої статті 400 ЦПК України, ухвала Київського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року в цій частині не перевіряється.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Шевченківського районного суду міста Києва.

20 травня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Вирішуючи питання щодо повернення судових витрат, понесених за подання апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що такі витрати не підлягають поверненню, оскільки учасники справи із клопотанням про відмову від позову та закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України не зверталися. А ОСОБА_4 просить прийняти його відмову від апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження. Положеннями статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено повернення сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору у разі відмови від неї.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції.

При вирішенні питання щодо повернення судових витрат, понесених заявником за подання апеляційної скарги у зв?язку із закриттям апеляційного провадження за заявою заявника, Верховний Суд констатує, що в даному випадку імперативною нормою, яка підлягає застосуванню до вказаних правовідносин є Закону України «Про судовий збір».

Згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Тлумачення вказаної норми права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко та вичерпно встановив підстави повернення судового збору, а саме в разі закриття провадження у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях. При цьому ним визначено одну єдину підставу, за якою судовий збір у разі закриття провадження не повертається, а саме у разі закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою позивача від позову.

В оцінці доводів касаційної скарги, Верховний Суд враховує правила статті 255 ЦПК України якою передбачено підстави для закриття провадження у справі.

Проте, в даному випадку має місце право заявника на відмову від апеляційної скарги, право та наслідки якого передбачені статями 362, 364 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статі 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Згідно з статтею 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Виходячи зі змісту пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», в системному тлумаченні статей 255, 362, 364 ЦПК України, слід дійти висновку про те, що закон не пов?язує необхідність повернення судового збору з відповідною нормою ЦПК України, на підставі якої закривається провадження, а тому посилання суду на те, що учасники не зверталися із заявою про закриття провадження у справі на підставі статті 255 ЦПК України є безпідставним, оскільки в даному випадку провадження закривалось на підставі статті 362 ЦПК України де заявник скористався своїм правом щодо подання заяви про відмову від апеляційної скарги.

Єдиним винятком, при якому імперативно встановлено неможливість повернення судового збору згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» є закриття провадження у справі у зв?язку з відмовою позивача від позову.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для вирішення питання щодо судових витрат, пов?язаних з подачею апеляційної скарги у разі закриття апеляційного провадження є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що ухвала Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення питання щодо судових витрат постановлена без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу Київського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року в частині вирішення питання щодо судових витрат скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнитичастково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині вирішення питання щодо судових витрат скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун