Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 644/3244/17

провадження № 61-7501св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, у складі судді Саркісян О. А., від 08 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., від 12 березня 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні власником права власності на житло шляхом виселення відповідачів та вселення позивача.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що йому на праві власності належить двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 , у якій 26 квітня 2017 року було зареєстровано місце його проживання. Квартира придбана на електронних торгах, які відбулися 20 березня 2017 року, з метою забезпечення житлом і проживання його сім`ї. Зазначив, що не може вселитися з сім`єю у квартиру та користуватися нею у зв`язку з тим, що у квартирі зареєстрована та проживає колишній власник ОСОБА_2 зі своїми дітьми та чоловіком ОСОБА_5 , який у ній не зареєстрований.

ОСОБА_2 була власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2005 року, придбала квартиру за кошти, отримані за кредитним договором, укладеним 03 листопада 2005 року з АКБ «Укрсоцбанк». У рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки і квартира продана 20 березня 2017 року на електронних торгах, про що відповідач була повідомлена. 10 листопада 2017 року він надіслав ОСОБА_2 письмову вимогу про виселення у місячний строк, яку вона отримала 12 листопада 2017 року. Відповідач та члени її сім`ї продовжують проживати у спірній квартирі, чим порушують його права як власника.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, виселити вищевказаних осіб з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, вселити його у зазначену квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним права власності на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_1 у належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі без законних на те підстав проживають у спірній квартирі, чим перешкоджають позивачу у реалізації його законного права володіння, користування, розпорядженнянерухомим майном, а тому є всі підстави для виселення відповідачів з квартири без надання іншого жилого приміщення та вселення позивача у квартиру, власником якої він є.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд, із урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. Встановлено, що на день виникнення спірних правовідносин відповідач була власником іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , а реєстрацію своїх неповнолітніх дітей до спірної квартири ОСОБА_2 провела 04 квітня 2017 року та 12 квітня 2017 року, тобто вже після її придбання позивачем на електронних торгах 22 березня 2017 року та складання акту про реалізацію предмета іпотеки від 04 квітня 2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки боржника - відповідача ОСОБА_2 , який був надісланий на її адресу державним виконавцем у той же день. Дії відповідача щодо реєстрації неповнолітніх дітей у спірній квартирі визнані недобросовісними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник стверджує, що судами неправильно застосовано положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР. Відповідачу та її неповнолітнім дітям не було надано інше постійне житлове приміщення. Виселення без надання іншого житлового приміщення є можливим лише якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Також вказує, що в будь-якому разі виселення неповнолітніх дітей є крайнім заходом, пропорційність якого за обставин цієї справи не доведено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Харківська міська рада, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні власником права власності на житло шляхом виселення відповідачів та вселення позивача призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій, суди правильно встановили обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд при новому апеляційному розгляді врахував правові висновки Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 листопада 2005 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк», банк) та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № 825/2-40/1/5-184, згідно з пунктом 1.1 якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 27 600 доларів США, зі сплатою 13,25 % річних та кінцевим терміном погашення 02 листопада 2020 року. Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , між нею та банком 03 листопада 2005 року було укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/5-252, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 9345, згідно з яким на забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 825/2-40/1/5-184 від 03 листопада 2005 року, було передано в іпотеку банку нерухоме майно: квартиру двокімнатну, загальною площею 44,6 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю., за реєстровим № 9313. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 174 225, 00 грн.

Згідно виконавчого напису від 05 лютого 2016 року, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. за № 446, було запропоновано звернути стягнення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 . Зазначена квартира передана в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») на підставі іпотечного договору № 825/4-40/9/5-252, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. 03 листопада 2005 року № 9344. Строк, за який має проводитися стягнення, визначено з 25 квітня 2013 року по 06 жовтня 2015 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», які станом на 06 жовтня 2015 року складають 437 189, 52 грн.

Згідно акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного заступником начальника Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області 04 квітня 2017 року, інформацію про предмет іпотеки було внесено до системи СЕТАМ з зазначенням лоту 182441. Стартова ціна лоту становила 412 700, 00 грн. Згідно з протоколом № 244024 про проведення електронних торгів від 22 березня 2017 року електронні торги відбулися 20 березня 2017 року, ціна продажу 288 890, 00 грн. Грошові кошти перераховані переможцем торгів на депозитний рахунок Орджонікідзевського ВДВС ГТУЮ у Харківській області 22 березня 2017 року, які відповідно до розпорядження державного виконавця перераховані за призначенням. Переможцем торгів став учасник під номером 14 - ОСОБА_1

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. 13 квітня 2017 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2277, про те, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м, вартістю 288 890, 00 грн, яке придбане ОСОБА_1 за 288 890, 00 грн, що раніше належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Право приватної власності ОСОБА_1 зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 34779729 від 13 квітня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 108128105 від 19 грудня 2017 року, згідно якого ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Розмір частки 1.

Позивач не має можливості вселитися у належну йому на праві власності квартиру, оскільки в ній зареєстрована та проживає відповідач зі своєю сім`єю.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 48, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Також встановлено, що у зазначеній квартирі проживає без реєстрації ОСОБА_5 .

Згідно висновку, складеного посадовою особою Індустріального ВП ГУ Національної поліції у Харківській області за заявою ОСОБА_1 щодо прохання провести перевірку з приводу того, що він не може потрапити до себе у квартиру АДРЕСА_1 , через те, що там мешкають невідомі люди, опитати мешканців вказаної квартири не надалось можливим, оскільки на неодноразові візити двері квартири ніхто не відчинив. Таким чином, між ОСОБА_1 та мешканцями спірної квартири виникли цивільно-правові відносини, які вирішуються у приватному порядку лише в судах.

ОСОБА_1 10 листопада 2017 року надіслав ОСОБА_2 вимогу про виселення, в якій запропонував відповідачу разом з іншими мешканцями - членами її сім`ї добровільно звільнити житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 протягом місяця з дня отримання вимоги. Повідомив, що у разі не звільнення жилого приміщення у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення буде здійснено на підставі рішення суду. Зазначену вимогу ОСОБА_2 отримала 12 листопада 2017 року.

Згідно висновку про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 , наданого представником департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, неповнолітній ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 зареєстровані в зазначеній квартирі та мають право користування нею. Відомостей про те, що діти є власниками, або мають право користування іншим житлом немає. Тому виселення дітей із житлового приміщення безумовно впливає на їх права та інтереси. Орган опіки та піклування вважав за недоцільне виселення дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживанняв них.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з метою захисту прав позивача на користування і розпорядження своєю власністю (спірною квартирою) шляхом виселення відповідача та членів її сім`ї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд врахував висновки, висловлені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у цій справі (провадження № 61-9178св19).

Спірна квартира була придбана за рахунок кредиту банку, а тому відповідач ОСОБА_2 , яка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, та її діти, місце проживання яких у квартирі було зареєстровано після звернення стягнення на предмет іпотеки, підлягають виселенню без надання іншого постійного жилого приміщення.

На момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 грудня 2017 року була власником іншого житла - квартири АДРЕСА_2 . Також судами враховано, що реєстрацію місця проживання своїх неповнолітніх дітей у спірній квартирі ОСОБА_2 провела 04 квітня 2017 року та 12 квітня 2017 року, тобто після її придбання позивачем на електронних торгах 22 березня 2017 року та складання акту про реалізацію предмета іпотеки від 04 квітня 2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки боржника ОСОБА_2 , який був надісланий на її адресу державним виконавцем у той же день.

Апеляційним судом враховано висновки, висловленні Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, встановлено, що фактичні обставини у цій справі та у зазначених справах, які перебували на розгляді Великої Палати Верховного Суду, є різними.

У справі, яка є предметом розгляду, новий власник спірної квартири (позивач) придбав житло в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач звернувся до суду із цим позовом про виселення колишнього власника житла (та членів її сім`ї), який є боржником за кредитними зобов`язаннями та іпотекодавцем нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти, а також має у власності інше жиле приміщення.

Враховуючи поведінку ОСОБА_2 , суди дійшли обґрунтованого висновку, що її дії щодо реєстрації неповнолітніх дітей у спірній квартирі після придбання її позивачем на електронних торгах є недобросовісними, спрямованими на створення позивачу перешкод у користуванні набутою у власність квартирою.

За вказаних обставин висновок судів про наявність підстав для виселення зі спірної квартири ОСОБА_2 та членів її сім`ї є таким, що відповідає вищенаведеним нормам матеріального права, а також принципу пропорційності при втручанні у право відповідачів на користування житлом з метою захисту права власності.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Харкова від 08 серпня 2018 року у частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири

АДРЕСА_1 .

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович