Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/461/19
Провадження №: 2/332/505/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Шалпегіної О.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Хіміч С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Агаєвої Е.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Запорізька міська рада 11.02.2019 звернулась до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2019 було задоволено позовні вимоги Запорізької міської ради та визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , кімнати 18, 19 (а.с. 68-69 т. 1).

Ухвалою суду від 23.01.2020 було поновлено пропущений процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 та скасоване вказане вище заочне рішення від 26.04.2019 у цивільній справі № 332/461/19; призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 114 т. 1).

Ухвалою суду від 04.03.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 171 т. 1).

Представник позивача - Запорізької міської ради у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. В обґрунтування позову зазначила, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні та у господарському віданні КП «Наше місто» Запорізької міської ради. Відповідачі зареєстровані у кімнатах АДРЕСА_2 , однак за вказаною адресою не проживають з 2015 року без поважних причин, що підтверджується відповідними актами. Перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто їм не чинив. Посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР та ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», представник позивача просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме - кімнатами АДРЕСА_2 та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги Запорізької міської ради не визнав та просив суд відмовити у їх задоволені. В обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_2 зазначив, що він разом із матір`ю - ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Ще була зареєстрована за вказаною адресою його рідна сестра - ОСОБА_4 , яка після укладення шлюбу знялась з реєстрації. З 2017 року відповідач почав періодично виїжджати на заробітки, останнім часом - до Чеської Республіки, у зв`язку із чим тимчасово не проживав за місцем реєстрації. Під час його відсутності у кімнатах проживали його знайомі, але після повернення з заробітків вони виїхали. На теперішній час відповідач проживає за місцем своєї реєстрації, іншого житла він не має. Крім того, він ініціював питання приватизації кімнат у гуртожитку. Дійсно існувала заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг за спірне житло, але частина боргу була погашена сестрою у виконавчому проваджені, відкритому на підставі судового наказу. Крім того, на теперішній час із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 здійснюється відрахування за вказані послуги. У січні-лютому 2020 року відповідач із наміром сплатити заборгованість по утриманню житла звернувся до завідуючої гуртожитком - ОСОБА_5 , однак остання повідомила відповідача про наявність заочного рішення про визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась у встановленому законом порядку. 27.02.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов Запорізької міської ради відповідач не визнає, просить суд відмовити у його задоволені (а.с. 148-150 т. 1).

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради, повідомлені про дату, час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку, до суду не з`явились. Від представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутності (а.с. 129-130 т. 1). Причини неявки представника Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради суду невідомі.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що за час її роботи на посаді завідуючої гуртожитком за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено факт непроживання у кімнатах АДРЕСА_4 19 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 десь з 2014 року, про що складено відповідні акти, які були передані юристам КП «Наше місто». Аналогічні акти були складені і протягом листопада 2019 року - лютого 2020 року. Свідок зазначила, що з 2014 року не бачила родину Булгакових у гуртожитку, у кімнатах АДРЕСА_5 вже давно проживають квартиранти. Графік роботи в неї такий, що щоденно вона перебуває у гуртожитку з 08.00 год. до 15.00 год. Сьогодні ОСОБА_2 вона також не бачила за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вхід для мешканців гуртожитку з двору будинку, а її кабінет - з іншого боку. До складання актів про непроживання Булгакових були залучені мешканці тільки кімнат 10 та 17, оскільки вони не працюють та перебувають вдома. Акти складались вдень, час їх складання не зазначався, оскільки це не передбачено відповідною формою. Свідок не надала відповідь на питання у якій спосіб створювалась комісія з обстеження житла, яка складала акти. При складанні останніх актів мешканці гуртожитку відмовились їх підписувати, оскільки вони всі перебувають у дружніх відносинах. Про заочне рішення щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, свідку нічого невідомо. Крім того, ОСОБА_2 не звертався до неї з питання погашення заборгованості за житло.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає по-сусідству з відповідачами - у кімнатах АДРЕСА_6 . ОСОБА_2 знає з дитинства, оскільки вони зростали у одному будинку та дворі, ходили до однієї школи. ОСОБА_2 постійно проживає у гуртожитку, був відсутній десь три місяці, коли їздив на заробітки до Польщі у 2019 році. Деякий час у кімнатах проживала сестра ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком. Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на теперішній час доглядає у селі за бабусею, де тимчасово проживає, але до гуртожитку навідується. Свідок буває в гостях у кімнаті відповідачів, там є їх речі, меблі. Наскільки відомо свідку, відповідачі не забезпечені іншим житлом для проживання, крім кімнат у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що знайомий із відповідачем ОСОБА_2 з дитинства, оскільки проживають в одному будинку. Після того, як батьки свідка отримали житло у гуртожитку - як працівники заводу, родина вселилась до кімнат АДРЕСА_7 . ОСОБА_2 свідок зустрічає майже кожен день, відповідач постійно проживає у гуртожитку та не змінював місце свого проживання. Десь 9 місяців тому ОСОБА_2 виїздив на заробітки до Польщі, тому місяці три був відсутній за місцем проживання. Мати ОСОБА_2 на теперішній час тимчасово проживає у селі, доглядає за сестрою, але додому навідується. Іноді до відповідачів навідується сестра ОСОБА_2 . Свідок буває в гостях у відповідачів, бачив у кімнатах їх речі.

Вислухавши пояснення сторін, представника відповідача ОСОБА_2 , покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v Ukraine», № 30856/03, § 41, від 02.12.2010).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Під час розгляду справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (а.с. 5-6 т. 1). Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні та у господарському віданні КП «Наше місто» Запорізької міської ради.

01.07.2004 року між відповідачем ОСОБА_3 та КП «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків» було укладено договір на проживання у гуртожитку, відповідно до умов якого ОСОБА_3 та членам її родини: чоловіку - ОСОБА_9 , сину - ОСОБА_10 та донці - ОСОБА_11 було надано у строкове користування житло - кімнати АДРЕСА_2 (а.с. 159).

Відповідачі зареєстровані у кімнатах АДРЕСА_2 (а.с. 20, 21 т. 1).

Відповідно до актів, складених представниками КП «Наше місто» Запорізької міської ради у присутності мешканців кімнати № 10 - ОСОБА_12 та кімнати № 17 - ОСОБА_13 , відповідачі не проживають у кімнатах АДРЕСА_2 з 2015 року, їх місце проживання невідомо (а.с. 9-14, 156 т. 1).

Однак суд зауважує на тому, що вказані акти є аналогічні за змістом, були складені за участі одних і тих самих осіб, без зазначення часу їх складання. Під час розгляду справи судом представником позивача не було заявлено про допит осіб - мешканців кімнат 10, 17 гуртожитку, які брали участь у складанні вказаних актів, у якості свідків з метою підтвердження викладених у актах обставин.

Допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які є мешканцями гуртожитку по АДРЕСА_1 , спростували факти, зазначені у вказаних актах про непроживання відповідачів у спірному житлі. Так свідки зазначили, що відповідач ОСОБА_2 тимчасово не проживав у гуртожитку у зв`язку із виїздом на заробітки, а відповідач ОСОБА_3 вимушена тимчасово проживати у іншому місці, оскільки доглядає за родичкою, яка є особою похилого віку.

З копій довідок, виданих ТОВ «ХІМВЕКТОР» за листопад 2019 - лютий 2020 випливає, що із заробітної плати ОСОБА_2 здійснювались відрахування на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості по оплаті послуг за спірне житло (а.с. 202-204 т. 1).

З копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 випливає, що з 19.07.2018 по 15.10.2018 відповідач перебував за межами України (а.с. 207 т. 1), що підтверджує його доводи про тимчасове непроживання у спірному житлі у зв`язку із виїздом за кордон на заробітки.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що спірне житло є єдиним житлом для відповідачів. Як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 заявили про те, що вони не мають іншого житла для проживання, жоден з них не втратив інтересу до кімнат у гуртожитку.

Отже, під час розгляду справи встановлено, що не проживання відповідачів у спірному житлі у певний період пов`язане із поважними причинами. Так, ОСОБА_2 перебував за межами України через працевлаштування за кордоном. Що стосується ОСОБА_3 , то остання доглядає за родичкою похилого віку, тому вимушена тимчасово проживати за іншою адресою.

Відповідно до вимог ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку із тим, що під час судового розгляду позивачем не було доведено факт непроживання відповідачів у кімнатах АДРЕСА_2 понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки без поважних причин, позовні вимоги Запорізької міської ради не підлягають задоволенню.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволені позову, судовий збір, сплачений позивачем при звернені до суду, не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Запорізької міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошена 16.06.2020.

Повне судове рішення складено 23.06.2020.

Суддя О.Л.Шалпегіна