Справа № 638/1747/19
Провадження № 2/638/133/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Тягунової Р.Ю., Тітової М.О.,

Башинської К.С.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та як правонаступник після смерті ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Любов Петрівна про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

08.02.2019 до Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з зазначеним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2019 залучено ОСОБА_1 як правонаступника померлого позивача ОСОБА_4 . Отже, ОСОБА_1 діє як в своїх інтересах та як правонаступник після померлої ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 , на день смерті, була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , за цією ж адресою зареєстрований і позивач ОСОБА_1 вказана квартира належить по 1/3 частки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в літній період часу позивачі проживали у будинку у селі Малі Проходи , Дергачівського району Харківської області, а в зимовий період мали можливість переїзду на проживання до власної квартири у м. Харкові. У грудні 2019 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виявили бажання переїхати проживати до своєї квартири, проте невістка їм повідомила, що квартира передана для проживання іншим особам , квартира належить відповідачу ОСОБА_5 та що квартиру позивачі самі подарували належні частки своєї квартири. Позивачі вимушені проживати у приватному будинку в селі Малі Проходи. Звернувши за правовою допомогою їм було повідомлено про існування договору дарування квартири. В силу свого похилого віку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 помились щодо правової природи правочину та не розуміли, який насправді документ підписали. Насправді хотіли підписати договір довічного утримання, адже договір дарування є вкрай невигідним правочином для них, оскільки в момент підписання вони досягли похилого віку, постійно потребують сторонньої допомоги та підтримки, а спірна квартира є єдиним житлом ,яке перебувають у власності позивачів. До укладення договору відповідачка та її батько обіцяли, що будуть доглядати за позивачами, допомагати у веденні господарства, надавати іншу допомогу. Спочатку все так і було, проте у подальшому відповідач по справі та її батько припинив надання будь-якої допомоги. Позивачі зазначають, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану ОСОБА_4 , похилого віку ОСОБА_1 , що постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних витрат на ліки, а тому укладення договору дарування є вкрай невигідним для позивачів, а сам договір не відповідає внутрішній волі позивачів та життєвим обставинам, що склались. У зв`язку з чим просять розірвати договір дарування квартири, повернути сторони у первісний стан, визнати право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/3 частини спірної квартири.

16.01.2020 представником відповідача ОСОБА_5 подано клопотання про застосування строків позовної давності, у якому посилається на те, що договір дарування було укладено 25.12.2010, цей договір було підписано особисто позивачами, у присутності нотаріуса, тому позивачі були обізнані про стан своїх справ, з позовом звернулись лише 08.02.2019 . у зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з застосуванням строків позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позов, просив задовольнити, з підстав викладених у ньому, у застосуванні строків позовної давності просив відмовити, зазначивши, що позивачам про порушення їх прав стало відомо лише у грудні 2018 року.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в суді.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти позову, зазначив, що договір дарування була укладено добровільно, в присутності нотаріуса, який роз`яснював наслідки вчинення зазначеного правочину, окрім того, представник відповідача просив застосувати строки позовної давності.

Третя особа - приватний нотаріус ХМНОК Гуменна Л,П. у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином про причини неявки суд не сповістила.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний у судовому засіданні у якості свідка пояснив, що відповідач є онукою померлої ОСОБА_4 , весь час стосунки з онукою були доброзичливі. У 1999 році він , ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4 , яка на теперішній час померла, переїхали мешкати на дачу. У 2010 дружина ОСОБА_4 запропонувала укласти договір, яким частини квартири, які їм належать, передати ОСОБА_5 , в свою чергу ОСОБА_5 буде доглядати за ними, надавати допомогу. Він ( ОСОБА_1 ) погодився, так як ОСОБА_5 є їхньою родичкою, стосунки у них були добрі. Він, дружина, відповідач ОСОБА_5 та її батько ОСОБА_6 поїхали до нотаріуса укладати договір. Нотаріус пояснював, що квартира перейде ОСОБА_7 (відповідачу ОСОБА_5 ) після смерті дарителів. Сам договір не читав, так як довіряв ОСОБА_5 . У спірній квартирі мешкають квартиранти. Після 03.12.2018 він дізнався, що квартира подарована , про це сказала ОСОБА_7 , до цього питання такого не виникало, так як відповідач надавала допомогу. Рішення щодо укладення договору приймали добровільно, жодного тиску на них не вчинялось.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідка, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 25.12.2010 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_5 , з іншої сторони уклали договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 .

П .1 договору дарування визначено, що дарувальники ОСОБА_4 та ОСОБА_1 передають обдарованій ОСОБА_5 безоплатно у власність 2/3 частини квартири за номером АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 57).

Рішенням Харківської міської ради №12/15 від 20.11.2015 про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова, зокрема , вул. Леніна у м. Харкові перейменовано на вул. Шатилівська у м. Харкові.

Як свідчить витяг про державну реєстрацію прав ОСОБА_5 на підставі цього договору дарування 07.02.2011 зареєструвала право власності на 2/3 частини спірної квартири (т.1 а.с.58).

З копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т . 1 а.с.69).

ОСОБА_1 залучений до участі у справі, як правонаступник померлої ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зазначали, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вони помилились щодо правової природи правочину та не розуміли , який насправді документ підписали.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд вважає, що ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що і було пояснено позивачем ОСОБА_1 при його допиті у судовому засіданні у якості свідка.

Отже, зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Тобто, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування він мав намір укласти договір довічного утримання, неправильно сприймали фактичні обставини правочину.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна вже після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину.

Посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що ОСОБА_1 на те, що у період укладення договору дарування квартири мав безпорадний стан черех хвороби та похилий вік, не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання недійсним правочину, суду не надано належних та допустимих доказів, цих обставин.

Суд позбавлений можливості дослідити копії записів з медичної документації щодо медичних показників здоров`я ОСОБА_1 внаслідок нерозбірливих записів, здійснення частини записів з використанням спеціальних термінів, що потребує спеціальних знань.

Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № № 165/1368/17 від 16.06.2020.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне:

Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску.

Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивача ОСОБА_8 не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості.

Ч.9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадках ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

17.05.2019 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заборонено відчуження у будь- який спосіб (купівлі - продаж, дарування, тощо) квартири, яка розташована за адресою, АДРЕСА_3 до 2015 року АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 32229423.

У зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про відмову у задоволені позову - заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 141, 158, 200, 259 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України ст. ст. 203,215,229-233,261,717 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та як правонаступник після смерті ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Любов Петрівна про визнання договору дарування недійсним- відмовити.

Заборону відчуження у будь-який спосіб (купівлі - продаж, дарування, тощо) квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна НОМЕР_2 , яка вжита ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2019 - скасувати

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2020.

СУДДЯ - І.В. СЕМІРЯД