ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5639/20 Справа № 203/3666/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації, згодом уточнила позовні вимоги.

Вказувала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2011 року по 05 грудня 2016 року. Під час перебування у шлюбі ними придбано автомобіль Skoda Yeti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач, без її згоди, продав вказаний автомобіль та кошти їй не віддав.

Посилаючись на норми СК України, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в рахунок 1/2 вартості придбаного у період спільного проживання подружжя автомобіля марки Skoda Yeti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 192 264 грн.78 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 у рахунок відшкодування вартості 1/2 частини транспортного засобу Skoda Yeti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кошти в розмірі 132 937 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року, у позові ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована наступним: суд першої інстанції не з`ясував джерела коштів, на які було придбано автомобіль, позивач жодними доказами не підтвердила джерело свого доходу та вклад спільною працею у придбання спільного автомобіля, сплату першого внеску та остаточного погашення кредиту, погашення кредиту здійснювалось виключно коштами відповідача.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, вірне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 19 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2016 року.

В 2013 році, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними придбано автомобіль Skoda Yeti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно кредитного договору №25585666 від 02 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , останньому видано кредит в розмірі 139 520 грн. для оплати частини вартості продажу транспортного засобу Skoda Yeti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року.

01 червня 2018 року вказаний транспортний засіб відповідачем ОСОБА_1 продано за договором купівлі-продажу №1241/2018/96/206 ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, недоведеність відповідачем належними, допустимими та достатніми доказами факту придбання спірного автомобіля виключно за його особисті кошти, а також враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною та на теперішній час відчужений відповідачем на користь іншої особи, вимоги позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частки автомобіля є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплене у статті 368 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22,30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія суддів вважає, що встановивши, що спірний автомобіль сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач здійснив продаж автомобіля без повідомлення про це ОСОБА_2 та без отримання її згоди і під час розгляду справи не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане рухоме майно, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 132 937 грн. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля виходячи з його вартості, визначеної у договорі купівлі-продажу від 01 червня 2018 року.

Посилання апелянта на те, що він в період з 01 січня 2008 року по 01 жовтня 2018 року працював у ТОВ Сандора, мав власний дохід, не свідчать про те, що джерелом походження грошових коштів, сплачених за придбання спірного автомобіля, був саме дохід відповідача за місцем роботи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач здійснював погашення кредиту виключно особистими коштами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявними в матеріалах справи квитанціями про здійснення платежів у рахунок повернення кредитних коштів не підтверджується внесення власних грошей ОСОБА_1 , зважаючи на те, що останній укладаючи кредитний договір під час перебування у шлюбі та здійснюючи його погашення діяв в інтересах сім`ї.

Крім того, обґрунтованим є також посилання місцевого суду на те, що договір купівлі-продажу укладено 30 жовтня 2013 року, спірний автомобіль зареєстровано за відповідачем 30 листопада 2013 року, в той час як кредитний договір, на який посилається відповідач укладено після укладення договору купівлі-продажу та реєстрації автомобіля 02 грудня 2013 року. Колегія суддів також звертає увагу на те, що в цільовому призначенні кредиту зазначено, що кредит надавався для оплати частини вартості продажу спірного транспортного засобу.

За таких обставин, висновок суду про недоведеність відповідачем належними, допустимими і достатніми доказами придбання ним в період шлюбу спірного автомобіля виключно за його особисті кошти відповідає встановленим у справі обставинам.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.