ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/883/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року (суддя Логінова С.М.) по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року КЕВ м. Хмельницький, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що військовослужбовцю Збройних Сил України ОСОБА_2 та членам його сім`ї була надана службова квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 розлучився з ОСОБА_3 , на підставі чого остання втратила своє право на проживання в даній квартирі.

Службове приміщення за адресою АДРЕСА_2 перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницький та належить державі в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджену Наказом Міністра оборони України № 380 від 31 липня 2018 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 вересня 2018 року за № 020/32472, регулює порядок забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями.

Правомірність набуття права вселення та проживання підтверджується ордером. Відповідач не є військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України, а тому права на дане житлове приміщення немає.

ОСОБА_3 почала проживати в даному житловому приміщенні, як дружина військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_2 , якому було на законних підставах видано службове приміщення. Тобто, відповідач набула похідне право на проживання в даному приміщенні, відношення до Міністерства оборони України не має, на квартирному обліку не перебуває.

Відповідно до п. 4.25 Інструкції № 380, підлягають виселенню з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.

Відповідно до Положення про КЕВ м. Хмельницький, затвердженого наказом начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 27 листопада 2017 року № 193, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький є державною установою, створена Міністерством оборони України.

Положенням про КЕВ м. Хмельницький, установа призначена для забезпечення життєдіяльності і функціонування військових частин та установ у межах відповідальності з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців ЗС України, осіб звільнених з військової служби в запас або відставку, членів їх сімей, які мають право на отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.

Відповідно інвентарної карти обліку будівлі (форма 400) та інвентарної картки обліку основних засобів № 1 це майно перебуває на балансі в КЕВ м. Хмельницький.

КЕВ м. Хмельницький наділений повноваженням надавати право заселення в дану житлову будівлю, шляхом видачі ордеру. Це право надається виключно військовослужбовцям та працівникам Збройних сил України. Відповідач ордера не має, відповідно, дозволу на проживання у службовому приміщенні не отримувала, не має відношення до Міністерства оборони України, що підтверджується довідкою № 2445 від 22 травня 2019 року.

У зв`язку з цим позивач просив суд усунути перешкоди користування власністю шляхом виселення ОСОБА_4 , з житлового приміщення - АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 1912 грн.

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2019 року за клопотанням відповідача залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог службу у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, КЕВ м. Хмельницький в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає вказане рішення необґрунтованим та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, всебічному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд, мало того, що не захистив підтверджені права КЕВ м. Хмельницький, але й порушив їх.

Крім того, суд при винесенні рішення проігнорував той факт, що позивачі не можуть реалізувати своє право щодо даного житла саме через незаконне проживання в ньому Відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить у задоволенні скарги відмовити повінстю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що апеляційна скарга є необгрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що військовослужбовцю Збройних сил України ОСОБА_2 та члену його сім`ї дружині ОСОБА_3 була надана службова квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером на жиле приміщення за № НОМЕР_1 , серії ХМН, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 5 жовтня 2007 року (а. с. 25).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 9 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, діти - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу проживають разом з матір`ю - ОСОБА_3 (а. с. 8-10).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17 квітня 2018 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітної плати (а. с. 48).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 24).

ОСОБА_2 в означеній квартирі не проживає, винаймає інше житло за договором найму у м. Хмельницькому, а проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька відповідача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 40-42).

Службове приміщення за адресою АДРЕСА_2 перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницький та належить державі в особі Міністерства оборони України (а. с. 49).

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви, суд виходив з того, що одинокі особи з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

В суді першої інстанцій позивач довів, що на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 9 липня 2018 року у справі № 686/5318/18 відповідач розірвала шлюб із військовослужбовцем, статус якого дозволив їм відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» отримати право користування службовим житловим приміщенням.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення виконавчого комутету Хмельницької міської ради від 5 жовтня 2007 року видано ордер на жиле приміщення за № 000616, серії ХМН, військовослужбовцю Збройних сил України ОСОБА_2 та членам його сім`ї у складі ОСОБА_3 . Згідно з цим ордером двоє осіб набули право зайняти службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (одна кімната площею 18,2 кв.м). Тобто, відповідач правомірно набула право на житло у даній службовій квартирі як член сім`ї військовослужбовця.

Суд першої інстанції також встановив, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька відповідача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, оскільки, ОСОБА_3 вселилися у службову квартиру на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки, більше 12 років, з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Той факт, що абзац п`ятий пункту 25 Розділу 4 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджену Наказом Міністра оборони України № 380 від 31 липня 2018 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 вересня 2018 року за № 020/32472 передбачає, що «підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з службової квартири, де ОСОБА_3 проживає з її неповнолітніми дітьми.

У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому Суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід прийти до висновку, що виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення буде втручанням держави, що здійснюється всупереч закону у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

ЖК не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Тому суд проаналізувавши Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснює, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітніми дітьми, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.

Посилання апелянта на те, що суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, всебічному, об`єктивному та неупередженому її розгляду є необґрунтованими.

Аргументи апелянта, що він не заперечує, щоб неповнолітні діти залишилися проживати в службовому приміщенні разом з ним, а абзац сьомий статті 125 ЖК слід нібито розуміти так, що він застосовується лише у разі виселення одиноких осіб разом з малолітніми дітьми, колегія суддів відхиляє.

Аргумент позивача щодо проживання дітей з батьком спростовується висновками Хмельницького міськрайонного суду, який в іншій справі (686/5457/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів) встановив, що діти проживають разом із матір`ю перебувають на її повному утриманні. Батько ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримання дітей. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2018 року стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини заробітної плати.

Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів інших військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла суд першої інстанцій не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій і відхиляє решту аргументів позивача як явно необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2020 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк