Справа № 357/5069/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Л. М. ,

при секретарі - Вангородська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна Установа «Європейська Кредитна Група» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

До Білоцекрівського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна Установа «Європейська Кредитна Група» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позивач зазначив, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № /379529 від 27.08.2019 року на суму 3 000,00 грн. із строком повернення позики 25.09.2019 року. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного договору позичальника не ознайомлено з умовами кредитування, правилами надання грошових коштів, які є невід`ємною частиною договору не надали, інформацію про суть наданих фінансових послуг не надано, чим порушено вимоги ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, посилаючись на ч.1 ст.215 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір № /379529 від 27.08.2019 року.

В судове засідання позивач не з`явився, у позовній заяві просив суд про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, однак від ТОВ «Кредитна Установа «Європейська Кредитна Група» надійшов відзив на позовну заяву.

Повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 27.08.2019 року між позивачем (позичальником) та відповідачем (кредитором) був укладений кредитний договір №/379529, який був укладений в електронній формі.

Згідно індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № №/379529 від 27.08.2019 року, ТОВ "кредитна установа "Європейська кредитна група" надає клієнту - ОСОБА_1 кредит в розмірі 3 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 25.09.2019 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 693, 5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1, 9 % (процентів) на добу. Датою укладення договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. Пунктом 6.9 договору передбачено, що клієнт отримав від Товариства до укладення цього Договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Зазначено, що договір підписано електронним підписом, зазначені паспортні дані позивача, місце прописки і вказано рахунок позичальника. В додатку до договору про надання фінансового кредиту містяться анкетні дані позивача.

ОСОБА_1 зазначає, що перед укладенням кредитного договору відповідач не ознайомив його з умовами кредитування, як і не надали йому правила надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною договору. Позичальнику не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг. Оскільки відповідач не дотримався вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що згідно ст.215 ЦК України є підстави для визнання кредитного договору недійсним.

У відзиві на позовну заяву представник ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» Ховряк В.М. зазначив, що спірний договір укладено у повній відповідності з вимогами Закону України «Про електронну комерцію», ОСОБА_2 отримав повну інформацію про умови кредитування, прийняв пропозицію на укладення договору (оферту), тому правові підстави за ст.215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

За змістом ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі.

З матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що укладенню електронного договору позики передували поетапні дії позивача з реєстрації як користувача на сайті відповідача шляхом створення унікального акаунту користувача (особистого кабінету) та заповнення анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв`язку (телефонів), місяця фактичного проживання і місця реєстрації того, а також даних банківської картки ОСОБА_1 , обставина чого не заперечується позивачем. Позивач не заперечує, що отримав від відповідача 3 000,00 грн. кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.6, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2,3, ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 536 ЦК України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплатити проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч.ч. 1,2 ст. 1054, ч.ч. 1,2, ст. 1056 ЦК України за договором позики (кредитним договором) позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів суми позики (кредиту), причому тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом (позикою), розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, презумпція свободи договору та диспозитивність законодавчої регламентації відносин позики і кредитування надають сторонам договору позики (кредитного договору) право самостійно визначати будь які умови договору, в тому числі розмір і порядок плати за користування позикою, за однією лише умови - щоб домовленість сторін не суперечила законодавству.

Нормами ЦК України підтверджують можливість самостійного визначення сторонамми порядку сплати та розміру плати залежно від низки факторів, серед яких, зокрема, строк користування позикою (кредитом). Тому умови про конкретний розмір плати за користування позикою (комісійної винагороди), визначений залежно від конкретного строку користування позикою, і умови про збільшений розмір плати, що застосовується у разі порушення строків (термінів) повернення позики та перевищення встановленого договором строку користування позикою, повністю відповідають положенням закону і не суперечать актам чинного в Україні законодавства.

Умови Договору позики погодженні сторонами до його укладання, викладенні в тексті Договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображенні у графіку платежів, що є невід`ємною частиною Договору позики.

Внаслідок відображення у Графіку платежів сум, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, виключається будь-яка можливість впливу помилки чи обману щодо обставин, які мають істотне значення.

Через особливість укладання договору позики в електродній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, яке здійснюється дистанційно відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», виключається прямим контакт позичальника з позивачем та можливість спонукання позичальника до укладання договору, можливість застосування до нього фізичного чи психічного тиску.

Таким чином, укладання Договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в т.ч. позивача, шляхом вчинення спільних дій та не суперечать вимогам чинного законодавства.

Згода позивача з умовами надання позики на погоджених умовах та встановленням з відповідачем правових відносин підтверджена тією обставиною, що після отримання від ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» суми позики, позивачем не здійснено зворотного переказу коштів відповідача як помилково одержаних.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафам, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Оспорюванні позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст.. ст.. 6,536,626-628,1046,1048,1054,1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання.

Оспорюваними умовами договору позики не порушуються права позивача, виключно у захисті яких полягає завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Умови договору позики не суперечать вимогам п. 3,5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) гроші кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку є кількість речей того є роду та такої є якості.

Виходячи з приводу договору позики, для позикодавця у зобов`язанні встановлюється тільки один обов`язок, невиконання або неналежне виконання якого може мати наслідком відповідальність позикодавця, передати позичальнику суму позики.

Одночасно, за змістом імперативної норми абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками.

Без передання позикодавцем позичальнику суми позики договір позики не є укладеним.

Відповідно, встановлення у договорі позики відповідальності позикодавця за невидачу суми позики не має сенсу, оскільки до її видачі договір не є укладеним, а отже, не породжує юридичних наслідків у вигляді встановлення взаємних прав і обов`язків сторін та їх відповідальності за невиконання таких обов`язків.

Встановлення у кредитному договорі процентів та комісії є платою за користування чужими грошовими коштами, в тому числі понад погоджені сторонами терміни (строки), і не є в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» компенсацією за невиконання зобов`язань за договором.

Таким чином, умови договору позики не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача і не є несправедливими. Принцип рівності сторін не порушений укладанням договором позики.

У зв`язку із наведеними, спірний кредитний договір не суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а доводи позивача є безпідставними.

Оскільки оспорюваний позивачем договір позики не суперечить нормам чинного законодавства України та погоджений сторонами відповідно до ст.ст. 6, 536, 626-628, 1046 та 1048 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагентів, платності користування чужими коштами, а також зважаючи на те, що оспорюваним договором позики не порушуються права позивача, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 203, 215, 233, 509, 526, 610 - 612, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна Установа «Європейська Кредитна Група» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне рішення складено 25.06.2020 року.

СуддяЛ. М. Кошель