Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Луганська В.М.
Провадження № 22-ц/810/306/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Єрмакова Ю.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.

учасники справи:

позивач- Луганський державний університет внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2020 року, ухвалене судом у складі судді Бароніна Д.Б.

за позовом Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказав, що наказом Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_3 О. Дідоренка від 07.11.2016 року № 135 ОСОБА_1 було зараховано до числа студентів І курсу та між сторонами укладено цивільно-правовий договір про надання освітніх послуг від 10.11.2016 року.

Згідно вказаного договору позивач зобов`язаний надати відповідачу освітню послугу за заочною формою навчання та терміном навчання три роки, ступінь вищої освіти бакалавр за спеціальністю право (п.п.1 та 2 договору), а відповідач зобов`язаний своєчасно вносити плату за освітню послугу (п.4 договору) та дотримуватися обов`язків, передбачених ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» (п.6 договору).

Наказом по навчальному закладу від 17.03.2016 року № 20 було затверджено розмір плати за надання освітніх послуг.

Згідно п. 9 вказаного вище договору вартість освітніх послуг на 2016-2017 навчальний рік становить 7300 грн. Пунктом 10 вказаного вище договору передбачено, що замовник вносить плату щомісяця рівними частинами не пізніше 25 числа кожного місяця, що передує звітному місяцю. Відповідач зобов`язаний був здійснювати оплату освітніх послуг щомісячно у розмірі 608,00 грн.

Відповідач зобов`язання по оплаті наданих освітніх послуг не виконав. У відповідності до довідки від 03.12.2019 року № 1610 відповідачу було нараховано 4864,00 грн. за фактичний термін навчання.

Станом на 04.12.2019 року заборгованість ОСОБА_1 складає 4864,00 грн.

Позивач в позовній заяві вказав, що виконав свої зобов`язання в повному обсязі та зазначив про те, що та обставина, що відповідач не з`явився на літню сесію 2016-2017 навчального року не звільняє його від обов`язку сплачувати освітні послуги, які надавались позивачем.

Пунктом 12 договору про надання освітніх послуг передбачено, що в разі несвоєчасної оплати освітніх послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожний день прострочення.

Таким чином відповідачу нараховано пеню за прострочення виконання договірного зобов`язання в сумі 1679,88 грн.

Позивач вказав, що у відповідності до розрахунків відповідач повинен сплатити позивачу інфляційній збитки у сумі 1216,07 грн та 3 % річних у розмірі 399,04 грн.

У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором про надання освітніх послуг у сумі 8158,99 грн.

Під час розгляду справи, позивач зменшив розмір позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по договору про надання освітніх послуг у сумі 7114, 62 грн., яка складається з суми основного боргу 4256, 00 грн., пені у сумі 1469, 89 грн, 3 % річних у сумі 343, 87 грн та інфляційних втрат у сумі 1044, 86 грн та аирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Сєвєродонецього міського суду Луганської області від 27 лютого 2020 року позов Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, заборгованість за договором про надання освітніх послуг від 10.11.2016 року у розмірі 7114, 62 грн., яка складається з суми заборгованості за договором в розмірі 4256,00 грн., пені за прострочення виконання договірного зобов`язання в сумі 1469,89 грн., інфляційних втрат у розмірі 1044,86 грн. та 3 % річних в розмірі 343,87 грн., судові витрати в сумі 1921,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в порушень ч.6 ст.19 ЦПК України не визнав справу малозначною. В порушення вимог ЦПк України позов підписано неповноважною особою та зазначає, що станом на момент підписання позову, а саме на 04.12.2019 року, позовну заяву підписано юрисконсультом відділення юридичного забезпечення Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка - Писаренком В.В. Скаржник вважає, що юрисконсульт відділення юридичного забезпечення Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка - Писаренко В.В. станом на 04.12.2019 року не мав цивільної процесуальної дієздатності підписувати позовної заяви в силу ч. 3 ст. 58 ЦПК України та не міг бути представником в суді, оскільки не був та не є адвокатом, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України. За вказаних обставин, позов підлягав залишенню без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України, однак судом у задоволенні вказаного клопотання сторони відповідача було неправомірно відмовлено.

Скаржник не погоджується з тим, що на ОСОБА_1 покладені судові витрати у вигляді судового збору, оскільки ОСОБА_1 є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору. Посилається на те, що на підтвердження навчання позивачем надано недостовірні докази.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується із доводами апеляційної скарги та вважає, що підстав для скасування судового рішення по доводам апеляційної скарги не має.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

В судове засідання представник Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розгляд справи провести без участі учасників справи, оскільки останні повідомлені про місце та час судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення заявлених вимог позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи, наявним доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ректора Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка № 135 від 07 листопада 2016 року відповідача ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу заочної форми навчання за напрямом підготовки 081 «Право» (бакалавр зі скороченим терміном навчання 3 роки) за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб з 07.11.2016 року.

10.11.2016 року між Луганським державним університетом внутрішніх справ імені ОСОБА_3 О. Дідоренка та ОСОБА_1 було укладено договір про надання освітніх послуг, предметом якого є надання освітньої послуги (а.с.9-13).

За умовами вказаного договору виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме підготовка бакалавра заочної форми навчання, три роки. Послуга надається у м. Сєвєродонецьку.

Відповідно до п. 2 вказаного договору виконавець зобов`язаний:

1)надати одержувачу освітню послугу нарівні стандартів вищої освіти;

2)забезпечити дотримання прав замовника та одержувача;

3)видати одержувачу документ про вищу освіту державного/встановленого зразка за умови виконання одержувачем навчального навантаження в обсязі, необхідному для здобуття певного ступення вищої освіти;

4) інформувати одержувача про правила та вимоги щодо організації надання освітньої послуги, її якості та змісту, про його права в обов`язки під час надання та отримання зазначеної послуги.

Згідно із п. 4 вказаного договору замовник зобов`язаний своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та порядку, встановлених цим договором.

Згідно із п. 9 вказаного договору вартість освітньої послуги за 2016-2017 роки навчання становить 7300 грн. Вартість навчання на кожний наступний навчальний рік визначається шляхом підписання додаткових угод.

Пунктом 10 вказаного договору встановлено, що замовник вносить плату щомісячно рівними частинами від вартості навчання за один рік не пізніше 25 числа кожного місяця що передує звітному місяцю.

За невиконання або неналежне виконання зобов`язань цього договору сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим договором (п. 11 договору).

За несвоєчасну оплату освітніх послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожний день прострочення (п.12).

Відповідно до п. 16 вищевказаного договору дія договору тимчасово припиняється у разі надання одержувачу освітньої послуги академічної відпустки відповідно до законодавства на весь строк такої відпустки, про що вносяться відповідні зміни до договору.

Судом встановлено, що наказом ректора Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка № 138 від 06 липня 2017 року ОСОБА_1 було відраховано з числа студентів 1 курсу (спеціальність «Право», ступінь вищої освіти «бакалавр», терміном навчання 3 роки на базі молодшого спеціаліста за рахунок коштів фізичних та юридичних осіб) за невиконання навчального плану та порушення умов контракту.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язаний був сплатити вартість освітньої послуги за період за 2016-2017 роки навчання 7300, 00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

У ч. 1 ст. 613 ЦК України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Позивач у зобов`язанні надати освітню послугу виступав в якості боржника та виконав свої зобов`язання в повному обсязі, тобто навчання в період з 2016-2017 роки проводилося згідно з навчальним планом.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що послуги з навчання у вказаний період не надавалися, або він був позбавлений з вини позивача вказані послуги отримувати.

Позивачем надано докази, того, що відповідач у січні 2017 року склав 4 екзамени та 4 заліки. На літню сесію в травні та червні 2017 року відповідач не з`явився та був відрахований із закладу. Вказані докази не спростовано відповідачем та його представником.

Посилання скаржника на те, що підтвердження періоду навчання позивачем надано недостовірні докази не заслуговують на увагу, оскільки не спростовано належними та допустимими доказами.

Та обставина, що ОСОБА_1 не з`явився на літню сесію, не звільняє його від обов`язку сплачувати освітні послуги, які надавалися позивачем.

За таких обставин наявні правові підстави для висновку, що відповідач відмовився від належного виконання зобов`язання та не вчинив дій, встановлених договором, щодо оплати вартості навчальних послуг.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Суду першої інстанції були надані письмові докази в належним чином засвідчених копіях, останні є належними та допустимими в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Тому висновок суду про стягнення з відповідача заборгованості з оплати освітніх послуг в розмірі 4256, 00 грн. та стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат не спростований відповідачем та є правильним, відповідає встановленим по справі обставинам.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме: суд не визнав справу малозначною, та позовна заява позивача підлягала залишенню без розгляду, оскільки була підписана представником позивача, виходячи з наступного.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», відповідно до якого Конституцію України доповнено статтями 131-1 та 131-2 щодо здійснення представництва у судах.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції України представництво виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року (підпункт 11).

У частині четвертій статті 131-2 Конституції України передбачено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Частиною другою статті 60 ЦПК України передбачено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних справах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2019 року Луганський державний університет внутрішніх справ звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за освітні послуги у розмір 8158, 99 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року у розмірі 1 921,00 грн.

Враховуючи ціну позову у справі у розмірі 8158, 99 грн. дана справа відноситься до малозначних.

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Статтею 62 ЦПК України визначено документи, що підтверджують повноваження представників. Зокрема, передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, довіреністю фізичної або юридичної особи.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Отже, за змістом наведених норм позовна заява може бути подана представником юридичної особи на підставі довіреності.

Позовну заяву подано представником Луганського державного університету внутрішніх справ В.В. Писаренко, до позовної заяви було додано довіреність (а.с.7). Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно прийняв до розгляду позовну заяву, оскільки дана справа є малозначною.

Такий висновок про застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 333/4453/17-ц (провадження № 61-14305св18), від 13 лютого 2019 року № 509/4162/17-ц (провадження № 61-36989св18), від 29 травня 2019 року № 759/7843/17 (провадження № 61-40062св18).

Не заслуговують на увагу посилання скаржника на безпідставне стягнення з відповідача, який є учасником бойових дій, судового збору. Висновок суду першої інстанції стосовно розподілу судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1921, 00 грн. відповідає вимогам закону.

Так, частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 13 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палаим Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №545/1149/17.

Враховуючи те, що предмет і підстава позову, не стосується захисту порушеного права відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: