Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/15075/17

провадження № 61-2653св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сімоненко В. М.,

Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Київська районна державна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року під головуванням судді Васильків О. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, про приведення об`єкта до попереднього стану.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказувала, що ОСОБА_2 здійснила незаконне будівництво. За вказані дії її було притягнуто до адміністративної відповідальності та зобов`язано привести незаконно перебудовані об`єкти до попереднього стану. Згідно з листом Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 було проведено будівельні роботи з реконструкції нежитлового приміщення під житлову будівлю з прибудовою без отримання права на виконання таких робіт. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки ОСОБА_2 фактично здійснила самовільне захоплення земельної ділянки та провела роботи з самочинного будівництва об`єкта нерухомості. На підставі вищевказаного позивачка просила зобов`язати ОСОБА_2 привести самовільно реконструйовані об`єкти до попереднього стану .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин справи, а також доказів наявності її порушеного права.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу за наявними в матеріалах справи доказами, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси

від 23 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 16 січня 2020 року, в якій просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачка фактично зайняла земельну ділянку позивача шляхом збільшення площі сараю, вийшла за межі своєї ділянки та створює перешкоди для обслуговування забору позивача, враховуючи, що сарай упирається їй у вікна та паркан і має два поверхи. Таким чином, відповідачка узаконює незаконну реконструкцію із зміною площі через рішення суду. Тобто має місце порушення її прав, як власника земельної ділянки та заперечує проти права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Крім того, при вирішенні спору, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у Приморському районному суді м. Одеси була розглянута справа за позовом ОСОБА_2 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил № 017/16, винесеного Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 21 жовтня 2016 року, визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 013/16, винесену Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

26 жовтня 2016 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов задоволено, однак постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2017 року, вказане рішення скасовано, ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позову. Тобто вказаними судовими рішеннями було встановлено факт реконструкції, при цьому порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, пожежної безпеки та використання ділянки не за цільовим призначенням ОСОБА_2 впливає на її права, враховуючи те, що сарай відповідача загороджує вікна позивача.

Також заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки вважає, що відсутність її адвоката у судовому засіданні у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, є поважною причиною для відкладення розгляду апеляційної скарги.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

У травні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , та співкористувачами земельної ділянки за вказаною адресою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31 жовтня 1975 року відповідачу ОСОБА_3 належить 3/10 частини житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 та складається в цілому з одноповерхової кам`яної житлової будівлі, житлова площа якої становить 60 кв. м, та надвірних споруд.

Згідно з технічним паспортом від 29 березня 2007 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , виданий КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстровим № 104-125-46, відповідно до якого вказаний об`єкт складається з наступного: літ. «А» - житлова будівля,

літ. «Б, Д, Л, З» - сараї, літ. «В, Е» - відкрита веранда, літ. «Г» - закрита веранда, літ. «И, М» - вбиральня, № 1, 4, 6-7 - огорожа, І-ІІ - вимощення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви ОСОБА_1 зазначала, що

ОСОБА_2 було проведено будівельні роботи з реконструкції нежитлового приміщення під житлову будівлю з прибудовою без отримання у встановленому законом порядку дозволу на виконання таких робіт, чим порушено норми Закону України «Про основи містобудування, при здійсненні містобудівної діяльності».

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною п`ятою статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про основи містобудування, при здійсненні містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через засоби масової інформації громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Системний аналіз вищевказаних норм дає можливість зробити висновки, що при переобладнанні чи переплануванні житлової споруди, власник зобов`язаний дотримуватися норм та правил, встановлених законодавством України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначала, що відповідачкою здійснене незаконне будівництво, проте не зазначено, яким чином вказане будівництво порушує її права, як сторони правовідносин, не надано на підтвердження своїх позовних вимог доказів на підтвердження факту порушення її прав таким будівництвом та наявності у неї права звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 83 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до частин першої та третьої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З інформації на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що у липні 2014 року ОСОБА_2 зверталася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області про визнання дій протиправними та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2014 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову № 342 від 17 липня 2014 року у справі про адміністративне правопорушення Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю в Одеській області про визнання ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною сьомою статті 96 КУпАП та накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8 500 грн.

Крім того, у листопаді 2016 року ОСОБА_2 зверталася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування припису, в якому просила визнати протиправним та скасувати припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил № 017/16, винесений Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 21 жовтня 2016 року та визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення за № 013/16, винесену Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 26 жовтня

2016 року.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил № 017/16, винесений Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 21 жовтня 2016 року. Визнано протиправним та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення за

№ 013/16, винесену Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 26 жовтня 2016 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2017 року, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року скасовано, постановлено нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 є власником 3/10 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та складається в цілому з одноповерхової кам`яної житлової будівлі, жилою площею 60 кв. м, та надвірних споруд на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 1975 року.

Згідно з технічним паспортом від 29 березня 2007 року Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстровим номером 104-125-46, серед надвірних споруд під літ. «Л» знаходиться сарай загальною площею 12,9 кв. м, побудований у 1976 році.

Дозвіл на будівництво вказаного сараю було надано виконавчим комітетом Київської районної ради, про що свідчить копія виписки з протоколу засідання міжвідомчої комісії виконкому Київської районної ради № 7

від 27 липня 1976 року.

Спірний сарай літ. «Л» рішенням виконавчого комітету Київської районної ради за № 150 від 01 лютого 1980 року був узаконений, про що свідчить лист начальника районного житлового управління, надісланий на адресу ОСОБА_2 Сарай «Л», відповідно до ДСТУ-Н.Б.В.1.2-16:2013 визначення класу наслідків (відповідальності) та категорії складності об`єкту будівництва (Додаток А), віднесено до ІІ категорії складності.

Заступником начальника інспекційного відділу № 1 управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Єфремовим В. Ю. та головним спеціалістом інспекційного відділу № 1 управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Шавиріним Д. Ю. було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами вказаної перевірки був складений акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 21 жовтня 2016 року, а також протокол про адміністративне правопорушення від 21 жовтня

2016 року та припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 21 жовтня 2016 року.

Згідно з вищевказаним приписом ОСОБА_2 визначено вимоги щодо усунення порушення вимог містобудівного законодавства у термін до

21 листопада 2016 року з повідомленням управління ДАБК Одеської міської ради про його виконання.

На підставі акту та протоколу за результатами проведеної перевірки було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення № 013/16 від 26 жовтня 2016 року, якою ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною п`ятою та частиною дванадцятою статті 96 КпАП України, та на підставі частини другої статті 36 КпАП України накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн.

Під час здійснення перевірки було зафіксовано, що ОСОБА_2 проведено будівельні роботи з реконструкції сараю (літ. «Л») під жилу будівлю з прибудовою. На час проведення перевірки встановлено, що будівельні роботи з реконструкції будівлі (літ. «Л») за адресою: АДРЕСА_2 , завершені і не виконуються, будівля експлуатується

ОСОБА_2 як житлова. Факт експлуатації будівлі сараю як житлової будівлі підтверджується фотофіксацією.

Враховуючи відсутність відповідної реєстрації повідомлення або декларації про початок виконання будівельних робіт та зафіксований факт будівництва було встановлено, що ОСОБА_2 були виконані будівельні роботи з реконструкції сараю літ. «Л» під жилу будівлю з прибудовою без отримання права на виконання таких робіт.

Разом з тим, абзацом першим частини сьомої статті 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту норми статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 30914св18).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують розмір та правову підставу, на якій ОСОБА_1 належить спірна земельна ділянка, де здійснено незаконне будівництво, не зазначено правового режиму земельної ділянки. Крім того, позивач не скористалася своїм правом на призначення експертизи з метою підтвердження обставин пощзовної заяви.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довела на підставі належних та допустимих доказів позовні вимоги про приведення спірного об`єкта нерухомості в попередній стан, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують порушення прав та інтересів позивача як суміжного користувача земельної ділянки.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про фактичне зайняття земельної ділянки позивача шляхом збільшення площі сараю, створення перешкод для обслуговування забору позивача, враховуючи, що сарай упирається їй у вікна та паркан і має два поверхи не заслуговують на увагу, оскільки суду не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Посилання в касаційній скарзі на поважну причину пропуску її адвокатом судового засідання 16 січня 2020 року, внаслідок чого суд апеляційної інстанції мав відкласти розгляд апеляційної скарги, спростовуються матеріалами справи. Так зокрема, позивач та представник позивача були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання в суді апеляційної інстанції, однак звертаючись до Одеського апеляційного суду із клопотанням про відкладення розгляду справи № 520/15075/17 адвокатом ОСОБА_4 у зв`язку із зайнятістю у кримінальній справі

№ 523/9228/14-к у Комінтернівському районному суді Одеської області не надано жодного доказу на підтвердження вказаної обставини (ордеру, довіреності, судової повістки).

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести підстави позову, додати належні та допустимі докази на підтвердження тієї чи іншої підстави. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог в частині порушення права саме власника на підставі статей 319, 391, 396 ЦК України в матеріалах справи відсутні, доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не є достатніми для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

судами з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства,

і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи вказане, судові рішення є достатньо мотивованими, ухвалені відповідно до вимог закону, тому наявні підстави для залишення їх без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська