Справа № 180/144/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючої - судді Тананайської Ю.А., за участю секретаря судового засідання Новоселецької К.В., розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відкритому в судовому засіданні в залі суду в м. Марганці заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову,

встановив:

В провадження Марганецького міського суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу.

Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

23 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову. В наданій заяві просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 ; тимчасово заборонити ОСОБА_2 виїзд за кордон до виконання рішення суду; до набрання чинності рішенням у справі та його повного виконання заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , окрім її поділу для звернення стягнення.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що дана заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Приписами ст. 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК визначено, що позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За вимогами ч.1 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позовну повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

За змістом ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, учасників процесу.

Судом встановлено, що заявник просить накласти арешт на все майно, яке належить відповідачу, однак у заяві не зазначено на яке саме майно вона просить накласти арешт та не надано доказів на підтвердження факту належності цього майна відповідачу.

Щодо вимог заяви про обмеження відповідача на право на виїзду за кордон, то слід зазначити наступне.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (Частини 1-4 статті 441 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 та ч.2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, громадянинові, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Отже, вбачається, що підставою для постановлення ухвали про обмеження громадянина у праві виїзду закордон можливе лише за наявності судового рішення про стягнення заборгованості та ухилення виконання цього рішення суду боржником.

Щодо вимог заяви про заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо квартири АДРЕСА_1 , окрім її поділу для звернення стягнення, то слід зазначити наступне.

З позовної заяви ОСОБА_1 предметом її позову є стягнення заборгованості по борговій розписці. Безпосередньо квартира АДРЕСА_1 не є предметом спору у справі.

Отже, вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, не відповідає заявленим позовним вимогам.

Суд звертає увагу, що невжиття такого заходу забезпечення як заборона вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомості, ніяким чином не ускладнює та не робить неможливими виконання рішення суду про стягнення грошових коштів.

Крім того, в своїй заяві заявник не зазначила пропозицій щодо зустрічного забезпечення з тим, щоб забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 153, 258 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Марганецький міський суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

.

Суддя: Ю. А. Тананайська