ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3529/20 Справа № 199/384/19 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року позивач звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2000 р. до її чоловіка - ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_4 з проханням доглянути належне їй та її матері ОСОБА_2 домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з її переїздом для проживання за іншою адресою.

Як повідомила ОСОБА_4 , проживатимуть вона та її матір ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . За згодою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передала йому ключі від житлового будинку та дозволила вселитися та проживати. У подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повернулися, зв`язок з ними втратився у 2002 році.

ОСОБА_3 неодноразово виїжджав за останньою повідомленою адресою проживання відповідачів, однак, сусіди повідомили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виїхали із зазначеної квартири та інформація щодо їх місцезнаходження невідома.

У серпні 2000 року вся сім`я ОСОБА_5 переселилася до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а з 14.06.2002 р. ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_1 , та їх сини - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 зареєструвалисвоє місце проживання за цієї адресою, про що до паспортних документів та домової книги внесені відповідні записи.

За весь період користування житловим приміщенням ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги та податок на землю за власний рахунок та від свого імені.

З березня 2001 року ВАТ «Дніпрогаз» на ім`я ОСОБА_3 , було видано абонентську книжку, в якій він зазначений, як відповідальний квартиронаймач, і в якій на протязі всього часу були здійснення відповідні записи про його інструктаж, ведення технічного обслуговування, тощо.

20.01.2004 між ОСОБА_3 та Дніпропетровськими міськими електричними мережами укладено договір №5406042 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області. Цей договір чинний і на теперішній час

Позивач вказує, що за весь період користування ОСОБА_3 , вказаним житловим будинком ніхто не цікавився, в тому числі й відповідач ОСОБА_8 .

Право власності або будь-які інші майнові права на вказане нерухоме майно з боку третіх осіб не заявлялись, ніхто не пред`являв ніяких претензій з приводу володіння та користування вказаною нерухомістю.

28.08.2017 ОСОБА_3 помер, позивач у встановлені законом строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

24.03.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказаний житловий будинок за померлим ОСОБА_3 зареєстровано не було.

Позивач також зазначала, що після смерті ОСОБА_3 утриманням спірного домоволодіння та сплатою комунальних послуг займається вона, як дружина та спадкоємиця.

За весь період володіння ОСОБА_3 та в подальшому його дружиною і спадкоємицею ОСОБА_1 , вказаним житловим будинком ніхто не цікавився, в тому числі й відповідач ОСОБА_2 , а також, і ОСОБА_4 та право власності або будь-які інші майнові права па вказане нерухоме майно з боку третіх осіб не заявлялись. Ніхто не пред`являв ніяких претензій з приводу володіння та користування вказаною нерухомістю.

ОСОБА_3 , за життя, добросовісно заволодів майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим у АДРЕСА_1 , здійснював витрати по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту (ст. 156 ЖУ України) і відкрито, безперервно володів вказаним нерухомим майном на протязі 16 років. Після смерті ОСОБА_3 його дружина та спадкоємиця - ОСОБА_1 , здійснює витрати по утриманню вищевказаного будинку і придомової території та проведенню ремонту і відкрито, безперервно володіє цим нерухомим майном.

Ураховуючи викладене, позивач просила визнати за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 .

АДРЕСА_3 -Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 липня 1988 року реєстровий №1-2643, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №466 за реєстровим №112, є ОСОБА_2 (а.с.95).

З 14.04.2002 р. вказаному будинку зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України ОСОБА_1 на арк. 11 (а.с. 30).

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 посяснили, що знають ОСОБА_11 , яка проживала у спірному житловому будинку. З 2000-х років у вказаному будинку відкрито проживає родина ОСОБА_5 , які ведуть там господарство, спілкуються з сусідами, беруть участь у зборах.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний відносно власника на нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 , яке є предметом спору та на які позивачка просить визнати право власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, ВПВС погодилася з правовим висновком КЦС ВС, викладеним у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, про те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. ВПВС додатково визначила, що однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність особи саме на момент заволодіння нею чужим майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 01 серпня 2018 року № провадження 61-19156св18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно відповідді КП «ДМБІ», власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_2 (а.с.95), що свідчить про те, що позивач була обізнана про власника спірного нерухомого майна, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Посилання апелянта на те, що її чоловік заволодів добросовісно та відкрито спірним нерухомим майном, сплачував всі комунальні послуги, здійснив реконструкцію житлового будинку, а після смерті вона, як його дружина та спадкоємиця, відкрито і безперервно володіє вказаними нерухомим майном, як і свідчення свідків, не спростовують зазначених вище висновків суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки спірне домоволодіння належить ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 липня 1988 року реєстровий №1-2643, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №466 за реєстровим №112, позивач був обізнаний відносно власника спірного майна, відсутні підстави для застосування інституту набувальної давності, оскільки це є можливим лише, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач знав, що вселився та проживає у спірному будинку, який на законних підставах належить ОСОБА_2 , і вона має право ним володіти, користуватись, розпоряджатись на власний розсуд. Тому, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко