Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 564/1486/17

провадження № 61-20291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року у складі судді: Грипіч Л. А. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2018 року вскладі колегії суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи і відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року, перебуваючи в приміщенні Костопільської РДА під час проведення громадських слухань, отримавши можливість виступити, ОСОБА_2 особисто повідомила неправдиві відомості, інформацію, які порушують його право на честь, гідність та ділову репутацію, громадськості про те, що: «позивач «обікрав» сина ОСОБА_2 «вибив (у нього) боргову розписку силою», а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач негативні особи) і в суді (позивач) ногами двері відкриває». При цьому відповідачкою також вживалися образливі слова, на кшталт «стерво».

Позивач вказував, що вказаним виступом відповідач ОСОБА_2 створила враження того, що позивач, начебто, вчинив насильницькі дії по відношенню до її сина у 2008 році, а судову справу виграв завдяки корумпованим зв`язкам у суді. Вказана інформація є недостовірною, порушує його особисті немайнові права - честь, гідність і ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню.

ОСОБА_1 просив:

визнати інформацію поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 , в приміщенні Костопільської РДА під час проведення громадських слухань, а саме : «що позивач «обікрав» сина ОСОБА_2 «вибив (у нього) боргову розписку силою», а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач негативні особи) і в суді (позивач) ногами двері відкриває» - недостовірною та такою, що порушує права, свободи та ганьбить ділову репутацію позивача;

зобов`язати відповідачів спростувати вказану недостовірну інформацію у районній газеті «Новини Костопільщини» протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач на момент поширення спірної інформації був призначений на посаду голови Костопільської РДА, тобто, є публічною особою у розумінні Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Відтак, він є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості і відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Інформація, яка була поширена ОСОБА_2 під час громадських слухань, відносно ОСОБА_1 , що позивач вибив у її сина ОСОБА_3 боргові розписки є критикою його дій та не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Дійсно стиль викладення зазначеного матеріалу є доволі нетерпимим до позивача, жорстким, але позивач не довів того, що інформація поширена відповідачем ОСОБА_2 з явним злим умислом, а не з метою сформувати думку про позивача. Межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи. Позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Аналіз національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Інформація про спростування якої пред`явив вимоги ОСОБА_1 не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи, а тому він повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. В судовому засіданні не встановлено, а позивачем не надано доказів того, що саме відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поширили оспорювану відеоінформацію в мережі Інтернет, що є також підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд зазначив, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, "вульгарних фраз" само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Інформація, яку просить спростувати позивач, за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражають суб`єктивну думку, є критикою позивача як представника місцевої влади та спростуванню не підлягає, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Доводи апеляційної скарги проте, що суд не врахував та не дав оцінки того, що відповідач у своєму виступі вживала образливі слова на кшталт «стерво» колегія суддів відхилила, оскільки матеріалами справи такі висловлювання не підтверджені.

Аргументи учасників справи

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна інформація має характер наклепу, ганьбить особу позивача та прилюдно доведена до відома багатьох осіб. ОСОБА_2 визнала та підтвердила факт виступу під час проведення громадських слухань в приміщенні Костопільської РДА, а тому така обставина не підлягає доказуванню. Відповідач у своєму виступі вживала образливі слова на кшталт «стерво». Посилається на те, що ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості, проте суди не застосували висновки зроблені в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

У травні 2018 року ОСОБА_2 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити оскаржені рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований необґрунтованістю доводів касаційної скарги, оскільки межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в приміщенні Костопільської РДА відбулося представлення новопризначеного голови Костопільської РДА - ОСОБА_1 та проведення громадських слухань з цього питання.

Під час проведення громадських обговорень призначення позивача на посаду голови Костопільської РДА, ОСОБА_2 у своєму виступі висловилася про те, що « позивач «обікрав» її сина , «вибив (у нього) боргову розписку силою» , а «суд виграв, бо в суді такі самі, (як позивач) негативні особи» і в суді (позивач) ногами двері відкриває» .

Виступ ОСОБА_2 був зафікосований на відеозйомку та розміщений в інтернет-мережі: ІНФОРМАЦІЯ_1

Вказану інформацію позивач вважає такою, що є недостовірною, а тому принижує його честь та гідність.

Суди встановили, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 був призначений головою Костопільської РДА, тобто, є публічною особою. Позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Позивачем не надано доказів того, що саме відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поширили оспорювану відеоінформацію в мережі Інтернет

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості, проте суди не застосували висновки зроблені в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17, з таких підстав.

Згідно частини шостої статті 367 ЦК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ні в позовній заяві (а. с. 2 - 7) позивач не посилався як на підставу свого позову на порушення презумпції невинуватості. Тому вказані у касаційній скарзі доводи щодо підстав позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков