Постанова

Іменем України

25 червня 2020 року

місто Київ

справа № 752/11690/17

провадження № 61-3919св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Гулька Б. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фьючерс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Форма-К», Товариство з обмеженою відповідальністю «Бімен»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство Банк «Контракт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року у складі суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н.В.

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фьючерс» (далі - ТОВ «Фьючерс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Форма-К» (далі - ТОВ «Форма-К»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Бімен» (далі - ТОВ «Бімен»), третя особа: Публічне акціонерне товариство Банк «Контракт» (далі - ПАТ Банк «Контракт»), про стягнення солідарно грошових коштів в розмірі 389 602, 36 грн.

Позивач обґрунтовувала позов тим, що між ПАТ Банк «Контракт» та ОСОБА_1 укладено декілька договорів строкового банківського вкладу, відповідно до умов яких позивач внесла на рахунок банку грошові кошти на загальну суму 50 499, 01 дол. США. Крім того, 15 жовтня 2014 року між банком та позивачем укладений договір банківського рахунку № 14742-00, відповідно до якого банк відкрив поточний рахунок на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 . Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10 грудня 2015 року № 876 «Про відкликання банківської ліценції та ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочата процедура ліквідації Банку. На момент звернення до суду сума вкладів позивачу не була повернута і відповідно до довідки від 06 липня 2016 року № 51/11-1540, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» Шкурко В. М., позивача включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів на суму в розмірі 389 602, 36 грн. Оскільки відповідачі є власниками істотної участі ПАТ Банк «Контракт» і їх бездіяльність призвела до неплатоспроможності банку, на підставі положень статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» позивач просила покласти на них відповідальність за зобов`язаннями банку та стягнути грошові кошти у розмірі 389 602, 36 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Окрім цього, позивачем не доведено, що внаслідок бездіяльності власників істотної участі у ПАТ Банк «Контракт» позивачу завдана матеріальна шкода, що виразилась у неповерненні суми внесених вкладів. При цьому статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено спеціального суб`єкта, який має право звернення з вимогами до власників істотної участі. Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду. Позивач включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів і не посилається на порушення права щодо отримання гарантованої суми та на отримання грошових коштів відповідної черги на час звернення до суду із позовом.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули увагу, що головною причиною віднесення ПАТ Банк «Контракт» до категорії неплатоспроможних стало невжиття власниками банку своєчасних, дієвих і достатніх заходів для поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства України. Судами не надано належної оцінки обставинам справи, доказам, які підтверджують те, що цивільно-правову відповідальність за завдану банку (і позивачу як вкладнику) шкоду має нести пов`язана з банком особа, тобто відповідачі. Власники банку умисно приховували його фінансову неспроможність, умисно вчиняли ризикові операції, що безпосередньо стало однією з ключових підстав визнання банку неплатоспроможним.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у лютому 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 липня 2014 року між ПАТ Банк «Контракт» та ОСОБА_1 укладено договір № 1215/2014 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів у кінці строку «Пенсійний» у дол. США строком до 06 жовтня 2014 року, відповідно до якого позивач внесла на рахунок у банку суму коштів у розмірі 25 000, 00 дол. США.

15 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Контракт» укладено договір № 1748/2014 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів у кінці строку «Пенсійний» у дол. США зі строком дії до 15 квітня 2015 року, за яким позивач внесла на рахунок у банку грошові кошти в розмірі 25 499, 01 дол. США.

Відповідно до інформації Національного банку України основними власниками істотної участі ПАТ Банк «Контракт» є ТОВ «Фьючерс», ТОВ «Форма-К», ТОВ «Бімен».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 10 грудня 2015 року № 876 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Банк «Контракт» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 10 грудня 2015 року № 220

«Про початок процедури ліквідації ПАТ Банк «Контракт» та делегування повноважень ліквідатора банку», введена тимчасова адміністрація.

На підставі зазначеного рішення призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шкурко В. М.

Як встановлено під час судового розгляду, на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ Банк «Контракт» сума вкладів за укладеними договорами не повернута позивачу.

Відповідно до довідки від 06 липня 2016 року № 51/11-1540, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Банк «Контракт», позивача включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів на суму у розмірі 389 602, 36 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній станом на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Положеннями статті 52 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачене право Фонду або уповноваженої особи Фонду у разі недостатності майна банку звернутися до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (тут і далі у редакції, чинній на момент віднесення банку до категорії неплатоспроможних) банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

За правилами частин третьої, четвертої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність (частина п`ята статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (частина шоста статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», може бути покладена на останніх за наявності вини таких осіб, доведення протиправної поведінки (порушення правової норми, що проявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні і здійснення наказів правової норми діяти певним чином).

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку, має довести факт заподіяння такої шкоди винними діями вказаних осіб, розмір нанесеної шкоди, надати докази зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю та заподіяною шкодою.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довела обставин, які б давали суду об`єктивні підстави для покладення обов`язку з відшкодування завданих позивачу збитків на відповідачів.

Доведенню підлягає те, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, наслідком такого порушення.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме з вини відповідачів банк було доведено до стану неплатоспроможності, що є його процесуальним обов`язком.

Крім того, вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 389 602, 36 грн включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ Банк «Контракт». Позивач не втратила право на отримання цих коштів.

Позивачем не доведено наявності підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення збитків, оскільки нею не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 757/58254/16-ц (провадження № 61-29626св18), від 18 лютого 2020 року у справі № 761/25910/17(провадження № 61-12322св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 761/6321/17-ц (провадження № 61-16884св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 643/1259/17 (провадження № 61-4174св19), підстави відступити від зазначених висновків не встановлені.

У той же час частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Щодо клопотання представника позивача про розгляд справи з викликом сторін

Заявник звернувся до суду касаційної інстанції з клопотанням про розгляд справи з її участю.

Як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зважаючи на наведені правила та те, що процесуальним законом не передбачено можливість виклику сторін для участі у розгляді справи касаційним судом під час попереднього судового засідання, яке проводиться у порядку письмового провадження, Верховний Суд визнає клопотання заявника таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

С. Ю. Бурлаков

Б. І. Гулько