КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/3454/19
провадження № 22-ц/824/8171/2020
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,
за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «КВЖРЕП №8» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника Приватного підприємства «КВЖРЕП №8» адвоката Яцківа Віталія Степановича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року у складі судді Скрипки О. І.,

встановив:

28.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «КВЖРЕП №8» ( далі - ПП «КВЖРЕП №8») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.11.2018 на підставі наказу директора ПП «КВЖРЕП №8» № 93-к від 20.11.2018 його було прийнято на посаду юрисконсульта цього підприємства.
23.11.2018 засобом телефонного зв`язку йому було повідомлено про потребу з`явитися до Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату для отримання припису у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом та потребою у термін до 26.11.2018 з`явитися до військової частини НОМЕР_1 , м. Київ.
23.11.2018, з дозволу директора ПП «КВЖРЕП №8», близько 11 години він убув до Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату, де йому був вручений під підпис припис №319 від 21.11.2018.
23.11.2018, по прибуттю до ПП «КВЖРЕП №8», на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України ним була написана заява про увільнення від роботи у зв`язку з призовом на військову службу, до якої була приєднана копія припису Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату №319 від 11.11.2018. Дана заява була підписана директором підприємства та віддана ним у приймальню ПП «КВЖРЕП №8». Після підписання заяви директор повідомив, щоб він забрав свої речі та віддав ключі від кабінету, після чого він може бути вільним. Перед вибуттям з роботи до нього декілька разів заходив інспектор з відділу кадрів та казав написати заяву про звільнення за власним бажанням. Близько 16 години він покинув робоче місце та поїхав додому забирати речі у зв`язку з переїздом до іншого міста.
26.11.2018 його було зараховано у списки військової частини НОМЕР_1 , де він приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
02.02.2019 він отримав відповідь ПП «КВЖРЕП №8» про своє звільнення відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України 23.11.2018 за прогул та додано незасвідчену копію наказу про звільнення.
Своє звільнення з роботи вважає незаконним, вчиненим з метою уникнення від сплати середнього заробітку та залишення його на посаді юрисконсульта, з порушенням встановлених гарантій та пільг працівникам, котрі залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнив його за прогул, якого в дійсності не було.
Зазначив, 23.11.2018 з 10.30 по 14.15 год. він був відсутній на робочому місті з поважних причин, у зв`язку з необхідністю прибути до Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату, а також з дозволу керівника.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів та призову на військову службу.
Також відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Жодних розрахунків при звільненні з ним проведено не було, належним чином оформлена трудова книжка не видавалася та письмових повідомлень з цього приводу не було.
У зв`язку з порушенням своїх трудових прав, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати наказ ПП «КВЖРЕП №8» від 23.11.2018 № 96-к про звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді юрисконсульта ПП «КВЖРЕП №8», стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2018 по 28.02.2020 в розмірі 71 987, 53 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року позов задоволено. Скасовано наказ № 96-к від 23.11.2018 року ПП «КВЖРЕП №8» про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ПП «КВЖРЕП №8» з 23 листопада 2018 року. Стягнуто з ПП «КВЖРЕП №8» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2018 року по 28 лютого 2020 року в сумі 71 987,53 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ПП «КВЖРЕП №8» - адвокат Яцків В. С. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Посилається на ті підстави, що 23.11.2018 о 10.30 год. ОСОБА_1 залишив робоче місце, мотивуючи необхідністю з`явитися до військкомату. О 14.12 год. він з`явився на роботі, доказів поважності відсутності на робочому місці не надав, лише послався на припис від 21.11.2018 №319, який був ним отриманий нібито 23.11.2018. З огляду на те, що припис від 21.11.2018 не підтверджує факт його перебування у військкоматі саме 23.11.2018 , ПП «КВЖРЕП №8» правомірно вважало , що ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом 2 год. 45 хв. в часовому проміжку з 10.30 год. до 14.15 год. В подальшому ОСОБА_1 залишив робоче місце близько 16.00 год, при цьому останньому було достовірно відомо, що режим роботи підприємства складає з 8.00 год до 17.00 год. Таким чином позивач сумарно був відсутній на робочому місці 3 год. 45 хв, у зв`язку з чим його було звільнено за прогул на підставі наказу №96к від 23.11.2018 року.
Вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправомірно було надано перевагу доказам позивача над доказами відповідача, не враховано покази свідка ОСОБА_2 , яка повідомила суду про те, що ОСОБА_1 залишив робоче місце з дозволу директора о 10.30 год. При цьому позивачем не було надано жодного доказу про те, що в період з 10 год. 30 хв. до 14 год. 15 хв. він перебував у військкоматі.
Зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги лист Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату №2732 від 28 травня 2019 року, який містить інформацію про те, що ОСОБА_1 отримав припис та ознайомився з наказом Міністра оборони України № 715 від 14.11.2018 саме 21.11.2018.
Наявна в матеріалах справи копія військового квитка на ім`я ОСОБА_1 ( серія НОМЕР_2 ) містить інформацію лише про дату зняття особи з військового обліку та не містить відомостей про дату отримання припису.
Зазначив, що позивач не заперечував залишення ним робочого місця 23.11.2018 о 16.00 год., а тому вказаний факт не підлягав доказуванню.
Судове рішення не містить посилання, що стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу включає в собі податки та військовий збір, що на стадії виконання призведе до неоднозначного трактування сторонами, яка саме сума підлягає виплаті на користь позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначив, що лист Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату №2732 від 28 травня 2019 року, який містить інформацію про те, що він отримав припис та ознайомився з наказом Міністра оборони України від 14.11.2018 №715 саме 21.11.2018 не відповідає дійсним обставинам справи.
Перед вибуттям до військової частини військовослужбовець обов`язково повинен бути знятий з військового обліку. Не знявшись з військового обліку він не міг отримати припис. Твердження відповідача, що копія військового квитка з відміткою про зняття з військового обліку 23.11.2018 це лише інформація про дату зняття, а відповідь військового комісаріату №2998 від 11.06.2019 не містить загальної інформації про обставини справи, є необґрунтованими.
Також зазначив, що він не був повідомлений про звільнення за прогул на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України, пояснення по факту прогулу у нього не відбирали та не надсилали ніяких листів з цього приводу. Наказ про звільнення і акт про відмову від підпису складались вже після того, як він залишив робоче місце. Копію наказу про звільнення йому також не було направлено засобами поштового зв`язку.
В судовому засіданні представник ПП «КВЖРЕП №8» - адвокат Яцків В. С. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до положень частин 1- 3 ст.119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 14.11.18 №715, старшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 роки та призначено помічником командира з правової роботи військової частини НОМЕР_1 .
З метою виконання наказу Міністра оборони України, військовому комісару Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату електронною поштою через АСУ РМВК 21.11.2018 надіслано вимогу в термін до 17.00 23.11.2018 вручити призначеним офіцерам приписи на вибуття до місць проходження служби. Термін прибуття до місць служби не пізніше 26.11.18 р. (а.с.84 т.1).
Відповідно до припису військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.11.2018 №319, старшому лейтенанту юстиції ОСОБА_1 запропоновано 21.11.2018 вибути в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби. Строк прибуття 26.11.2018. Підстава: наказ Міністра оборони України №715 від 14.11.2018 р. (а.с.18 т.1).
Судом встановлено, що наказом директора ПП «КВЖРЕП №8» від 20.11.2018 №93к ОСОБА_1 прийнято на роботу юрисконсультом з 21 листопада 2018 року (а.с.171 т.1).
23.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до директора ПП«КВЖРЕП №8» з заявою про увільнення від роботи на підставі ч.3 ст.119 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Підстава: припис Житомирського ОМВК №319, на якій міститься резолюція керівника «в наказ» (а.с.19 т.1).
В трудовій книжці ОСОБА_1 вчинено запис про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу, п.3 ст. 36 КЗпП України. Вказаний запис в подальшому визнано недійсним ( а.с.87 т.1).
Наказом директора ПП«КВЖРЕП №8» від 23.11.2018 №96к ОСОБА_1 звільнено з роботи 23.11.2018 за прогул, п. 4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акт від 23.11.2018 року (а.с. 81 т.1).
Відповідно до акту від 23.11.2018 про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , 23.11.2018 юрисконсульт ОСОБА_1 з 10.30 був відсутній на роботі, о 14.15 год. з`явився та надав припис Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату. Після цього ОСОБА_1 повідомив, що покидає робоче місце, на зауваження інспектора з кадрів ОСОБА_2 про те, що робочий день закінчується о 17.00 год. та на нього буде складено акт про прогул останній не відреагував (а.с. 79 т.1).
26 листопада 2018 між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на три роки (а.с.39-40 т.1).
З 26.11.2018 ОСОБА_1 прийнятий на посаду помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи (а.с.8 т.1).
Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більшетрьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності.
Поважними визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
З урахуванням вимог трудового законодавства, у справах, в яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, урахував зазначені положення закону, а також викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України роз`яснення та дійшов правильного висновку, що позивач був відсутній на роботі 23.11.2018 з 10.30 год. до 14.15 год., що за вирахуванням перерви на обід з 12.00 до 13.00 год., становило 2 год. 45 хв., з поважних причин, а саме необхідністю прибути за викликом до комісаріату.
При цьому відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів в тій частині, що 23.11.2018 позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин.
Так, відповідно до відмітки у військовому квитку, ОСОБА_1 знято з військового обліку 23.11.2018 на службу в ЗСУ (а.с. 213 т.1).
На спростування інформації, яка міститься у відповіді військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.05.2019 №2732 на адвокатський запит адвоката Яцківа В. С. в інтересах ПП «КВЖРЕП №8» про те, що 21.11.2018 ОСОБА_1 отримав припис №319 від 21.11.2018 (а.с. 146 т.1), позивачем надано відповідь цього військового комісару від 11.06.2019 №2998 про те, що відповідно до інформації військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , 23.11.2018 ОСОБА_1 був знятий з військового обліку офіцерів запасу Житомирського ОМВК у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом та отримав припис №319 від 21.11.2018 року (а.с. 211 т.1).
Жодних доказів на спростування інформації, яка міститься у відповіді військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.06.2019 №2998, відповідачем надано не було.
Відповідно до положень п. 56 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року №921, взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах здійснюється за їх особистої присутності. При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 16 цього Порядку. Про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.
Виходячи з наведеного, твердження відповідача про те, що відомості військового квитка з відміткою про зняття з військового обліку 23.11.2018 не містить загальної інформації про обставини справи та не є доказом того, що 23.11.2018 позивач був у військовому комісаріаті та отримав припис, є необґрунтованими.
З огляду на поважність причин, з яких позивач був відсутній на робочому місці 23.11.2018, а також доведеність тієї обставини, що робоче місце в цей день позивач залишив з дозволу керівника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача за прогул відбулося без достатніх правових підстав.
Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України вступ позивача на військову службу за таких обставин надає йому право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві.
З огляду на те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтувались на положеннях ч. 2 ст.235 КЗпП України, у зв`язку зі звільненням без законної підстави, а не у зв`язку з порушенням трудових прав внаслідок затримки розрахунку при звільненні, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеній в постанові від 27.01.2020 (справа №682/3060/16-ц), є необґрунтованими.
Позовних вимог з приводу порушення трудових прав позивача внаслідок затримки видачі трудової книжки по справі заявлено не було, з цих правових підстав судове рішення не ухвалювалось, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині посилання на відсутність вини відповідача у затримці видачі позивачу трудової книжки.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом, з огляду на дату отримання ним копії наказу про звільнення - 02.02.2019, та дату подання матеріалів до суду через засоби поштового зв`язку - 28.02.2019 (а.с. 208, 209 т.1).
В апеляційній скарзі відповідач також не погоджується з тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить посилання на те, що сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню, зазначена без урахування податків та обов`язкових платежів.
Вказані доводи підлягають відхиленню, оскільки вказана обставина не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Проте, в оскаржуваному рішенні не зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута без урахування податків і зборів.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
З наведеного вбачається, що не зазначення судом, що сума середнього заробітку вказана без урахування податку та обов`язкових платежів, не є підставою для його скасування, оскільки під час виконання зазначеного рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшиться на суму податків і зборів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 569/3637/19).
Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргупредставника Приватного підприємства «КВЖРЕП №8» адвоката Яцківа Віталія Степановича залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк