Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 523/17310/16-ц

провадження № 61-35926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлана Володимирівна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року у складі судді Кисельова В. К., постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М., додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М. та касаційну скаргу ОСОБА_3 на окрему ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. (далі - приватний нотаріус Савченко С. В.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на такі обставини. 17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (позичальник)укладений кредитний договір № ODH0GK01420064, відповідно до якого банк надав споживчий кредит на загальну суму 23 600,00 доларів США, з яких 20 000,00 доларів США за цільовим призначенням - придбання житла, а 3 600,00 доларів США - на сплату страхових платежів, які банк мав сплачувати самостійно щороку від імені позичальника. Кредит надавався за умови сплати процентів за його користування у розмірі 1 % на місяць від залишку неповернутого кредиту та винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % щомісячно від суми виданого кредиту. Повернення кредиту, сплата процентів і винагороди повинна здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 284,18 доларів США (пункт 1.1 кредитного договору).

На виконання кредитного договору банк зобов`язався: відкрити позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту, кредитний рахунок НОМЕР_3, рахунок за процентами НОМЕР_2, рахунок для обліку комісії НОМЕР_4 (пункт 1.2 кредитного договору); надати кредит шляхом і в межах сум, визначених в пункті 1.1 (пункт 2.1.1 кредитного договору); здійснювати ведення кредитного досьє за кредитом (пункт 2.1.2 кредитного договору).

Перед укладенням кредитного договору банк не повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту , не надав позивачу графіка погашення кредитного договору.

Відповідно до заяви про видачу готівки від 17 квітня 2006 року банк надав позичальнику лише 20 000,00 доларів США, у той час як позичальник сплатив банку 33 281,00 доларів США в рахунок погашення кредиту і процентів. Банк переслідує позивача з вимогами достроково повернути кредит або передати у його власність квартиру.

Підприємницька практика банку не є чесною в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 та частин першої-третьої статті 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)); є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позичальник добросовісно виконував свої зобов`язання перед банком за кредитним договором, сплачуючи наперед кредитні платежі, однак у вересні 2015 року банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості, вимагаючи дострокового повернення кредитних коштів у розмірі 282 184,46 грн (еквівалент 13 058,05 доларів США).

Надані розрахунки заборгованості не відповідають фактичному стану взаєморозрахунків позичальника з банком. Так, зі складеного, відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, графіка погашення кредиту, вбачається, що при сплаті щомісячно 284,18 доларів США залишок тіла кредиту станом на 31 липня 2015 року мав скласти 11 615,47 доларів США, а не 11 852,96 доларів США, як заявив при поданні позову банк. Всього станом на 31 липня 2015 року позичальник сплатив 33 281,00 доларів США, в той час як за умовами договору (щомісячна сплата у розмірі 284,18 доларів США) мало бути сплачено 31 543,98 доларів США.

Банк не звертався до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту на підставі пункту 2.3.3 кредитного договору, статті 1050 ЦК України в порядку частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII.

На забезпечення виконання зобов`язання 17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0064/Р, за яким вона прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання кредитного договору позичальником.

07 жовтня 2016 року приватний нотаріус Савченко С. В. внесла запис № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки (двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

ПАТ КБ «ПриватБанк» не надсилав позивачу повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, що є обов`язковим згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку».

Із урахуванням наведеного позивач просив суд: визнати недійсним кредитний договір від 17 квітня 2006 року № ОDН0GК01420064, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , та застосувати наслідок його недійсності - двосторонню реституцію у вигляді повернення з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різниці у розмірі 13 316,20 доларів США між сплаченими ним 33 316,20 доларів США і отриманими 20 000,00 доларів США; визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Окремою ухвалою апеляційного суду від 15 березня 2018 року визнано, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31835484 від 12 жовтня 2016 року та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру не були предметом розгляду в суді першої інстанції та рішення за цими вимогами не ухвалювалось. Зроблено висновок, що суддя мав прийняти та розглянути уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені 29 грудня 2016 року, з`ясувати обставини щодо всіх заявлених позивачем вимог та ухвалити судове рішення. У зв`язку з цим про зазначений факт доведено до відома голови Суворовського районного суду м. Одеси для належного реагування і вжиття відповідних заходів.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - не були предметом розгляду в суді першої інстанції та рішення за цими вимогами не ухвалювалось.

Додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Савченко С. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , в частині застосування двосторонньої реституції у вигляді повернення з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 різниці у розмірі 13 316,20 доларів США між сплаченими ним 33 316,20 доларів США і отриманими 20 000,00 доларів США, визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484 та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що останні вимоги є похідними, як результат застосування наслідків недійсного правочину, а не самостійними позовними вимоги, тому ці позовні вимоги необхідно залишити без задоволення, оскільки суд відмовив у задоволенні основних позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2018 року суддя Суворовського районного суду м. Одеси Кисельов В. К. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати окрему ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що порушення норм процесуального права, про які йдеться в окремій ухвалі апеляційного суду, не є суттєвими, заходи реагування у вигляді постановлення окремої ухвали є непропорційними, а невирішення однієї з позовних вимог є підставою для ухвалення додаткового рішення.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року, постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року, додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачу стало відомо, що права вимоги за його кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» передав компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс» № 1 ПІ- УЛ-СІ без повідомлення позичальника про таку передачу та при відсутності його поточної заборгованості. Суди попередніх інстанцій не врахували змісту його уточнених позовних вимог, які є окремими самостійними вимогами. Вимога про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - є самостійною окремою вимогою, а не похідною, як помилково зазначили суди. Суди у порушенні норм процесуального права не дослідили наявних у справі доказів та не вирішили цю вимогу як самостійну.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційні скарги у цій справі подані у червні та жовтні 2018 року, а тому вони підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що 17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ODH0GK01420064.

За умовами кредитного договору банк зобов`язаний надати позичальнику споживчий кредит на загальну суму 23 600,00 доларів США, з яких 20 000,00 доларів США - за цільовим призначенням - придбання житла, а 3 600 доларів США - на сплату страхових платежів, які банк мав сплачувати самостійно щороку від імені позичальника. Кредит надавався за умовою сплати процентів за його користування у розмірі 1 % на місяць від залишку неповернутого кредиту та винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % щомісячно від суми виданого кредиту. Повернення кредиту, сплата процентів і винагороди повинна здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 284,18 доларів США (пункт 1.1 кредитного договору). На виконання кредитного договору банк зобов`язався відкрити позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту, кредитний рахунок НОМЕР_3, рахунок за процентами НОМЕР_2, рахунок для обліку комісії НОМЕР_4 (пункт 1.2 кредитного договору); надати кредит шляхом і в межах сум, визначених у пункті 1.1 (пункт 2.1.1 кредитного договору); здійснювати ведення кредитного досьє за кредитом (пункт 2.1.2 кредитного договору).

17 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0064/Р, за яким вона прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання кредитного договору позичальником.

07 жовтня 2016 року приватний нотаріус Савченко С. В. внесла запис № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки (двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону № 1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 19 Закону № 1023-XII нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Встановивши, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема ними узгоджені умови кредитування, розмір наданого кредиту, порядок та строк надання кредитних коштів, умови повернення кредиту, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін, що підтверджується підписом ОСОБА_1 та умовами кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, при цьому правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону № 1023-XII.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів неправильності вирішення спору у цій частині позовних вимог.

Відмовивши у задоволенні вимог позивача про визнання кредитного договору недійсним, суди також дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування наслідків недійсності цього правочину.

Тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про помилковість судових рішень у цій частині не заслуговують на увагу.

Водночас обґрунтованими є доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права в частині вирішення вимог про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтями 213, 214 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року, постанова Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, виходив з того, що така вимога є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним, а тому задоволенню не підлягає.

З таким висновком погодитися не можна.

Суди встановили, що 07 жовтня 2016 року приватний нотаріус Савченко С. В. внесла запис № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Оскарження правочину, за яким предмет іпотеки перейшов у власність ПАТ КБ «ПриватБанк» є самостійною позовною вимогою, а не похідною від первинно заявлених вимог ОСОБА_1 , як помилково зазначили суди попередніх інстанцій.

Суди першої та апеляційної інстанцій не зробили висновку по суті заявлених позивачем вимог до приватного нотаріуса Савченко С. В., ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , не дослідили зібраних у справі доказів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року, постанови Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року та направлення справи на новий розгляд у вказаній частині позовних вимог.

Щодо оскарження окремої ухвали апеляційного суду

Постановляючи окрему ухвалу щодо головуючого у справі - судді місцевого суду Кисельова В. К., апеляційний суд виходив із того, що він на порушення норм частини першої статті 173 ЦПК Українине вжив заходів до розгляду уточнених позовних вимог про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484 та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру та рішення за цими вимогами не ухвалив, що є підставою для реагування на це шляхом постановлення окремої ухвали.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно зі статтею 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали у випадку, передбаченому частиною десятою статті 262 ЦПК України, є допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Як на підставу постановлення окремої ухвали апеляційний суд вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484, та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру не були предметом розгляду в суді першої інстанції та рішення за цими вимогами не ухвалювалось.

Проте із матеріалів справи вбачається, що указані уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 були предметом розгляду в суді першої інстанції, щодо яких надалі було ухвалено додаткове рішення, що переглядалося по суті в апеляційному порядку.

Наведене свідчить, що висновок апеляційного суду про порушення суддею норм процесуального права, а саме неприйняття уточнених позовних вимоги ОСОБА_1 , заявлених 29 грудня 2016 року, є помилковим, а тому постановлена окрема ухвала підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 встановлено, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу ОСОБА_1 на указані судові рішення без задоволення, а ці рішення - без змін.

Згідно з пунктом 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій за наслідками розгляду справи ухвалили додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування цих оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 12 жовтня 2016 року, індексний номер 31835484 та запису від 07 жовтня 2016 року № 16870334 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

При новому розгляді суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, з урахуванням обставин, на які посилається заявник в уточненій позовній заяві, дослідити докази, подані на підтвердження цих позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки окрема ухвала апеляційного суду постановлена апеляційним судом з порушенням норм процесуального права, то вона підлягає скасуванню з наведених у мотивувальній частині цієї постанови мотивів.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані рішення суду у відповідних частинах підлягають залишенню без змін та скасуванню з направленням справи на новий розгляд в частині відповідних вимог, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31835484 від 12 жовтня 2016 року та запису номер 16870334 від 07 жовтня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію набуття Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 скасувати. Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Окрему ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року скасувати.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко