Справа № 703/1934/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження у справі

22 червня 2020 року суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Ігнатенко Т.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить встановити факт, що він у період з серпня 2014 року по 29 квітня 2018 року залучався від громадської організації «Самооборона Смілянського майдану «Січ» та брав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції (у тому числі проводив волонтерську діяльність), перебуваючи безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у період її проведення.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України, визначено перелік справ про встановлення факту, які розглядає суд, та який не є вичерпним.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2015 року №739 «Питання надання статусу учасника війни деяким особам», покласти на комісії, утворені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 1996 р. № 458 «Про комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (ЗП України, 1996 р., №10, ст.307), розгляд питань про встановлення статусу учасника війни працівникам підприємств, установ та організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 1996 року №458 «Про комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Міністерству соціального захисту населення затвердити Типове положення про комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни, передбачивши в ньому, зокрема, що: а) комісії розглядають за зверненням громадян справи з питань встановлення статусу учасника війни за місцем перебування їх на пенсійному обліку, за місцем роботи, а для осіб, які не є пенсіонерами, - за місцем проживання; б) комісії розглядають документи, заслуховують пояснення громадян, які їх подали, свідків, представників державних органів, громадських організацій, рад ветеранів, досліджують інші докази та у 10-денний термін з дня подання документів приймають відповідні рішення, про що інформують громадян, які подали заяви, надають допомогу громадянам у розшуку документів та інших доказів, необхідних для встановлення статусу учасника війни.

Отже, вищевказаними Постанова визначено позасудовий порядок розгляду питання про встановлення статусу учасника війни, під час якого і встановлюється прийняття безпосередньої участі особи, яка звернулася з відповідною заявою, у певний період часу у забезпеченні проведення антитерористичної операції (у тому числі проводив волонтерську діяльність), перебуваючи безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у період її проведення, за результатами якого приймається відповідне рішення, яке заявником, в разі з його незгодою, може бути оскаржене в порядку, встановленому КАС України.

Однак, як вбачається з матеріалів заяви, ОСОБА_1 до відповідної комісії для розгляд питань про встановлення йому статусу учасника війни в зв`язку із залученням його у період з серпня 2014 року по 29 квітня 2018 року від громадської організації «Самооборона Смілянського майдану «Січ» та прийняттям безпосередньої участі у забезпеченні проведення антитерористичної операції (у тому числі проведення волонтерської діяльності), перебуваючи безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, у період її проведення, не звертався, та зазначені у заяві ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту обставини, не були предметом її розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає позасудову процедуру підтвердження особою її безпосередньої участі у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, з метою отримання статусу учасника війни. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, який необхідний для підтвердження участі особи в бойових діях, в зв`язку з чим перекладання на суд функцій такого органу суперечить вимогам закону.

Отже, зазначені у заяві ОСОБА_1 обставини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства та повинні вирішуватися у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.

Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного, вважаю, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.186, 258-261, 293, 294, 315 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Смілянської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання шляхом подання апеляційної скарги.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Ігнатенко