ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/962/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/783/19 Категорія: 304090000 Гончаренко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Бородійчука В. Г.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк»

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року постановленого під головуванням судді Гончаренко Т. В. у залі Звенигородського районного суду Черкаської області 16.03. 2020 року, повний текст рішення складений 25.03.2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

в с т а н о в и в :

14 травня 2019 року позивач - АТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанку» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 22.08.2011 року, згідно якої вона отримала кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач ОСОБА_1 , підписавши заяву, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

У позові вказується, що банк щодо встановлення та зміни кредитного ліміту керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач ОСОБА_1 при укладанні договору, надала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. У позові зазначається, що позивач по справі за договором свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору і в межах встановленого ліміту. Відповідач ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов`язань за договором не надала своєчасно грошові кошти на погашення кредиту, в зв`язку з чим станом на 18.03.2019 року виникла заборгованість у розмірі 54 744,93 грн., з яких: 17 169,87 грн. - тіло кредиту, 15 247,53 грн. - прострочене тіло кредиту, 0,00 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом, 18 367,43 грн. - пеня за прострочене зобов`язання, 877, 01 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2583,09 грн. (процентна складова). Тому позивач АТ КБ « Приватбанк» звернувся з даним позовом в суд та просив стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 54 744,93 грн. за кредитним договором від 22.08.2011 року. Також позивач просив стягнути з відповідача судовий збір, сплачений ним при подачі позовної заяви в сумі 1921 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Судовий збір, сплачений при подачі позову в сумі 1921,00 гривень залишено за позивачем.

Стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4200 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши 15 квітня 2020 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представником банку зазначається, що з даним рішенням банк не погоджується, оскільки рішення постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник вказує у скарзі, що позивачем були надані належні та допустимі докази по справі, зокрема, надано до суду розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми згідно до кредитного договору. Відповідачем надані докази не спростовані. На підтвердження позовних вимог банком, як позивачем, було надано суду копію анкети - заяви від 22.08. 2011 року, із якої чітко вбачається інформація : персональні дані відповідача та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Банк вважає, що, підписавши анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач ОСОБА_1 цим самим приєдналася до запропонованої банком пропозиції. Відповідно до підписаної анкети - заяви, посилається скаржник, відповідач ОСОБА_1 ознайомлена та згодна із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, розуміє їх зміст, зобов`язується неухильно дотримуватися. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком та клієнтом договору приєднання згідно до ст. 634 ЦК України. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком умов та тарифів. На переконання скаржника, у даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, зокрема, у заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Укладення кредитного договору не суперечить чинному законодавству України.

Акціонерне товариство Комерційний банк « Приватбанк» посилається, що зміст кредитного договору зафіксовано в таких документах: у заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Тому вважає, що між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству.

На переконання скаржника, неналежне вивчення та не прийняття до уваги районним судом наданих до позовної заяви зазначених документів, призвело до помилкового висновку суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Скаржник на підтвердження вимог апеляційної скарги також посилається на судову практику Верховного Суду (постанова від 21.03. 2018 року справа № 441/569/17, постанова від 07.03. 2018 року справа № 755/18246/15-ц, постанова від 06.02. 2018 року справа № 755/2720/16-ц).

У скарзі зазначається, що згідно постанови ВС по справі № 755/7704/15-ц вказано, що, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ - розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевіривши його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

Скаржник не погоджується із вирішенням судом питання щодо судових витрат, понесених відповідачем за надання правової допомоги, оскільки вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу повинен був врахувати положення законодавства про граничний розмір їх компенсації, з`ясувавши, який саме розмір такої компенсації підлягає стягненню на користь відповідача у разі відмови у задоволенні позову.

З урахуванням вищевказаного, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

14 травня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу банку за Вх. № 5085/Вх.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 вказує, що вимоги апеляційної скарги представника банку не містять чітко визначених розумінь, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, які обставини суд неправильно установив чи неправильної дослідив та оцінив, які нові обставини апеляційний суд має дослідити, та чому надані докази суд має взяти до уваги, і чому вони не були подані вчасно. Відповідач посилається, що у скарзі вказано про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, але чітко не вказано, в чому полягає порушення матеріального права. Докази у скарзі представника банку базуються виключно на заяві - анкеті від 22.08.2011 року, але не наведено жодного доводу, чому саме ця заява - анкета має бути доказом про отримання відповідачем 25 000 грн., а не 1 000 грн., як зазначено у заяві, яка міститься в матеріалах справи. На думку ОСОБА_1 , договір про надання кредиту в розмірі 25 000 грн. є нікчемним, так як вона його не підписувала і не погоджувала з банком підвищення кредиту до 25000 гривень. Відповідач ОСОБА_1 вказує, що із наданої позивачем копії заяви від 22.08.2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не вбачається, який саме вид банківської платіжної карти отримала відповідач після підписання цієї заяви, та умови надання кредиту. У заяві позичальника зазначена сума кредиту 1000 грн., а процентна ставка взагалі не зазначена. Також, ОСОБА_1 вказує, що заяві, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. На думку відповідача ОСОБА_1 , довідка про зміну кредитуваня та довідка без вихідного номеру та дати щодо отримання кредитних карток є неналежними доказами отримання нею кредиту, оскільки як вбачається з даної довідки першу картку відповідач отримала 17.07.2015 року, а анкету-заяву, підписала 22.08.2011 року, що набагато раніше отримання першої картки, а тому суд не може визнати дані документи, які є неналежними доказами.

ОСОБА_1 у відзиві вказує, що банк не зміг пояснити, чому рух кошів по картці поширений по всій Україні, в тому числі в дні, коли відповідач перебувала у лікарні в зв`язку з народженням дітей, а позивачем не надано жодного доказу отримання цих карток саме відповідачем ОСОБА_1 , а не іншою особою. ОСОБА_1 вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду в обґрунтування позовних вимог, оскільки ці документи не підписані позичальником.

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу представника АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду від 16.03.2020 року - залишити без змін. Також відповідач просить стягнути із позивача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн., надавши розрахунок суми судових витрат, понесених нею станом на 10. 05. 2020 року на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року про стягнення заборгованості у даній справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» просить викликати в судове засідання представника скаржника з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у письмовому провадженні без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог банком, посилаючись, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту отримання відповідачем від позивача кредитних коштів та факту видачі відповідачу в 2015 році відповідної платіжної картки. Суд першої інстанції дійшов висновку, що заява - анкета про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг не підтверджує сам факт надання банком та отримання відповідачем ОСОБА_1 кредиту в сумі 25000 гривень, оскільки у вказаній заяві зазначений розмір 1000 гривень надання кредиту, що передує укладенню кредитного договору. Судом першої інстанції встановлено факт отримання кредиту відповідачем в 2011 році, який нею повністю сплачено, що не спростовано позивачем. Суд вказує, що банк не надав жодного доказу на підтвердження отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» в 2015 році та оцінює критично довідки без вихідного номера та дати щодо отримання кредитних карток, оскільки із даних довідок вбачається, що першу картку відповідач отримала 17.07. 2015 року, а заяву - анкету підписала ще 22.08. 2011 року, що набагато раніше отриманої першої картки. Таким чином, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази : заява - анкета, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості за договором б/н від 22.08. 2011 року не можуть беззаперечно

свідчити про укладення між сторонами кредитного договору та наявність у відповідача заборгованості у розмірі 54744, 93 грн., за відсутності інших допустимих доказів на підтвердження волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору та досягнення сторонами всіх його істотних умов. Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом між позивачем АТ КБ «Приватбанк та відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанку» від 22.08.2011 року.

В анкеті - заяві зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані клієнту для ознайомлення в письмовому виді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати умови Умов та Правил наданих банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.(а.с. 8).

Згідно даних довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, становить 3,0 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів в році). Штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів становить 500,00 грн. +5% від суми позову. Пеня(1)- базова процентна ставка за договором нараховується на кожен день прострочення кредиту; пеня (2 )= 1% від заборгованості, але не менше 10 грн., на місяць, нараховуються 1 раз на місяць при наявності простроченого кредиту або відсотків 5 і більше днів при виникнення прострочення на суму більше 50 грн. (а. с. 9).

Із даних розрахунку заборгованості, наданого банком за договором № б/н від 22.08.2011 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом - ОСОБА_1 , вбачається, що станом на 18.03.2019 року заборгованість становить 54 744,93 грн. (а. с. 6 -7).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк», наданої представником банку, вбачається, що відсутня дата на довідці, довідка не підписана уповноваженою особою, також належним чином не завірена, а між банком та клієнтом ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким остання отримала картки № НОМЕР_1 - 17.07. 2015 року, № НОМЕР_2 - 24.04. 2017 року, № НОМЕР_2 - 27.06.2017 року, № НОМЕР_3 - 04.09. 2017 року ( а. с. 95).

Відповідно даних виписки за період з 01.08.2011 року по 20.06.2019 рік карта: НОМЕР_4 відсутні дані про останнє поповнення картки, проте у виписці вказані інші номера карток і у розділі деталі операції зазначаються інші прізвища осіб та регіони поза межами Черкаської області (а. с. 64 - 72).

Згідно п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку .

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Звертаючись в суд із даними позовними вимогами, банк на підтвердження наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 надав два розрахунки: станом на 17.07.2015 року та станом на 18.03.2019 року.

Як вбачається із розрахунку позивача станом на 17.07.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 3083, 09 грн., хоча відсутні дані у розрахунку, в якому вказано лише нулі у графах, а станом на 18.03.2019 року заборгованість відповідача становить 54 744, 93 грн., де : 17 169,87 грн. - тіло кредиту, 15 247,53 грн. - прострочене тіло кредиту, 0,00 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом, 18 367,43 грн. - пеня за прострочене зобов`язання, 877, 01 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 51 661,84 грн. - загальна заборгованість за кредитом, 3 083, 09 грн. - заборгованість по судовим штрафам.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що факт отримання відповідачем карток з номерами № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 є не доведеним, оскільки крім довідки, яку надав представник банку, будь - яких інших доказів про отримання карток відповідачем ОСОБА_1 не надано банком як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що першу картку відповідач ОСОБА_1 отримала 17.07.2015 року( а. с. 95 довідка б/н), а анкета-заява нею підписана ще 22.08.2011 року ( а. с. 8), що набагато раніше ( майже 4 роки ) після отримання першої картки. Проте банк не надав жодних пояснень та доказів щодо таких суперечливих даних щодо дати отримання картки відповідачем, як не надано жодного доказу щодо користування карткою відповідачем, оскільки навіть із наданого банком розрахунку вбачається, що з 01.09. 2015 року до 01.04. 2018 року жодного руху коштів по даному рахунку не було, так як зазначено у всіх графах рахунку нулі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у заяві - анкеті позичальника від 22.08.2011 року передбачено розмір бажаного кредитного ліміту 1000 гривень.

Звертаючись до суд із позовними вимогами про стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованості, позивачем вказано розмір кредитного ліміту 25 000 грн., а розрахунок заборгованості надається із 01.04. 2018 року, а не з часу складання договору № б/н від 22.08.2011 року, чи липня 2015 року, коли позивач вказує відповідачем була отримана картка.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, але не містить даних про умови кредитування, зокрема, щодо домовленості сторін про термін повернення кредиту, розміру та підстав для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені.

На підтвердження своїх позовних вимог банком надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 22.08.2011 року , який міститься на а. с. 5-7 , але він не містить даних про те, за якою карткою зроблено цей розрахунок, на що звернув увагу суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути, зокрема, грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема, визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, слід відзначити, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що, вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, і щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі, які додані банком до позовної заяви.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що в даному випадку, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22.08.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14.05.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.08.2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, як зазначає в апеляційній скарзі представник позивача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості, тому вважає, що судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване та законне рішення про відмову у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовуються висновків суду першої інстанції.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не доведено, такі докази апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вимога апеляційної скарги, щодо стягнення судових витрат із відповідача задоволенню також не підлягає з огляду на відсутність підстав для застосування норм п. 13 ст. 141 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому відповідно питання перегляду судових витрат судом апеляційної інстанції не вирішується відповідно до вимог п. 13 ст. 141 ЦПК України на користь скаржника.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 гривень згідно до наданого розрахунку судових витрат та акту наданих послуг від 10.05.2020 року.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що судом першої інстанції стягнуто судові витрати за надання правничої допомоги з позивача на користь відповідача у розмірі 4200 гривень. Враховуючи, що апеляційним судом розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, без участі сторін, а посилання відповідача на витрати для підготовки відзиву на апеляційну скаргу, який повторює повністю доводи поданого відзиву до суду першої інстанції, не дають підстав для стягнення вказаних витрат відповідача з позивача, з врахуванням стягнення 4200 гривень судом першої інстанції, які є достатніми для відшкодування судових витрат відповідачу, якою рішення суду не оскаржувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк « Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 16 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Бородійчук В. Г.