Провадження № 2/331/592/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що 30.07.2011 року ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який було зареєстровано у Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 229.

Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.

Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання спільної дитини між ними не досягнуто, на теперішній час відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з позовом.

Позивач ОСОБА_1 працює акторкою у театрі ім. В.Г. Магара, але отримує маленьку заробітну плату, якої вкрай недостатньо.

За таких обставин, спільна дитина потребує матеріальної допомоги з боку батька, так як її заробітку вкрай недостатньо для належного утримання їхньої дитини.

Відповідач ОСОБА_2 працює, має постійний заробіток, тому вважає, що він в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання спільної дитини.

Відповідач фізично здоровий, тому вважає, що він спроможній надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Інших неповнолітніх дітей у відповідача немає, стягнень по виконавчим документам не проводиться.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються у судовому порядку.

На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу відповідача, щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з дня подання заяви до суду й до повноліття сина. Відповідно до вимог п.1, ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу, встановленого законом.

06.04.2020 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому зазначено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, перебуває цивільна справа № 331/5/2020, за позовної заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 не погоджується з частиною позовних вимог, які зазначені позивачкою, оскільки вони є неправомірні та суперечать чинному законодавству.

Вважає, позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані, утримувати своїх дітей, до досягнення ними повноліття. Тобто двоє батьків повинні рівнозначно приймати участь, як в моральному аспекті виховання так і в матеріальному.

Вважає, що позивачка просить суд в задоволенні позовних вимог, які суперечать чинному законодавству, оскільки згідно статті 183 СК України, Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За таких обставин, вважає, що позивачка намагається стягнути з ОСОБА_2 аліменти в завищеному розмірі, та використовувати кошти для власних потреб.

З огляду на такі обставини, та керуючись чинним законодавством, відповідач ОСОБА_2 вважає, що вони повинні порівну приймати участь в вихованні спільної дитини. Так вважає, за потрібне встановити стягнення аліментів на їх спільну дитину в розмірі який передбачено статтею 183 СК України, та визначити стягнення аліментів в розмірі ј частини від всіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Звертає увагу суду на те, що на прикінці року, ОСОБА_2 був взятий споживчий кредит, для потреб сім`ї, який був витрачений на сім`ю, в зв`язку з чим, він щомісячна сплачує кошти на погашення кредиту, що лишає його можливості виплат аліментів в тому розмірі, який просить позивачка в своїх позовних вимогах.

Так, ст. 182 СК України визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є:

1 ) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

-стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

-наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

-наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

-доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

-інші обставини, що мають істотне значення.

2). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до Закону України від 23.11.2018 року, № 2629-VIII «Про Держаний бюджет України на 2020 рік», розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень;, для дитини дев`яти-десяти років становить згідно статті 182 СК України, також визначено, що аліменти не повинні бути нижче ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в позовній заяві відповідачки вимоги завишені, та суперечать Сімейному кодексу України та чинному законодавству.

Відповідно до положення ч. 1 статті 3 Конвенції про права дитини, та ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань, щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 18 Конвенції про права дитини наголошує, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, відповідачка порушує мої права на виховання та розвиток нашої спільної дитини.

Відповідач ОСОБА_2 зазначає. що позивач просить стягувати аліменти у більшій частці ніж передбачено законодавством. В свою чергу він не має можливості сплачувати у більшому розмірі через наявними зобов`язаннями перед банком, кредит було отримано на потреби сім`ї, в свою чергу він самостійно виконує зобов`язання перед банком, позивач не приймає жодної участі. Окрім того, він так само, як і позивач, сплачує за комунальні послуги, які також займають велику частину витрат із заробітної плати. Окрім того відповідач ОСОБА_2 фактично допомогає своїй матері, яка існує на мінімальну пенсію. Крім того відповідач ОСОБА_2 здійснює внески до навчального закладу де навчається спільна дитина, для забезпечення нормального навчання та харчування у школі. Звертаю увагу суду, на те, що він також жива людина та має певні соціальні потреби з харчування та придбання одягу.

На підставі вище викладеного, вважає, що обставини викладені в позовній заяві не в повній мірі відповідають фактичним обставинам та позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного просить суд позовні вимоги задовольнити частково. Призначити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з урахуванням статті 182 Сімейного кодексу України, та призначити аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Справу призначено у судове засідання на 27.03.2020 року на 08 год. 50 хв.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 15.06.2020 року на 10 год. 00 хв.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнила свої вимоги та просила суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої та фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.01.2020 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття. Допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 з уточненими вимогами позивача погодився. Не заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 30.07.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 229 (а.с. 3).

Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3 виданим 05.01.2012 р. Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 проживає з позивачем ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.

Позивач ОСОБА_1 працює акторкою у театрі ім. В.Г. Магара, але отримує маленьку заробітну плату, якої вкрай недостатньо для задоволення своїх життєво необхідних потреб та потреб дитини.

Відповідач ОСОБА_3 офіційно працевлаштований, має стабільну заробітну плату. Відповідач немає на утриманні інших дітей. Аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Відповідно до частин 1, 3 статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно приписів ч. ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров*я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров*я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалюючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з вимог ст. 182 СК України і враховує стан здоров*я та матеріальне становище дитини, матеріальне становище позивача, матеріальне становище відповідача, відсутність у відповідача ОСОБА_2 інших утриманців та саме визнання уточнених вимог відповідачем ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Позов про стягнення аліментів був поданий 03.01.2020 року, а тому, за правилами ст. 191 СК України, саме з цього часу необхідно стягувати аліменти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Згідно приписів пп.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 Цивільного процесуального кодексу України, у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше як за шість місяців.

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 84, 180, 182, 184 СК України, ст.ст. 43, 49, 136, 141, 142, 176, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої та фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.01.2020 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки щодо подання апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: М.В. Антоненко