Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 361/8810/15-ц

провадження № 61-1778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Білоконь О. В., Сушко Л. П., Таргоній Д. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 . За час шлюбу, за спільні кошти ними було збудовано житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21 вересня 2009 року.

Крім того, за час шлюбу ними було придбано автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Вважав, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частках. Проте, оскільки вони припинили шлюбні відносини, то згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя указаний житловий будинок з господарськими спорудами та зазначений транспортний засіб. Також просив здійснити поділ указаного житлового будинку з господарськими спорудами та автомобіля, визнати за кожним з них право власності на 1/2 частини спірного майна.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 будувався за її особисті кошти, які їй надала дочка - ОСОБА_4 , а саме 300 тис. грн отримані ОСОБА_4 на підставі договору позики від 22 січня 2007 року, та 427 300 грн отримані на підставі договору про надання споживчого кредиту від 07 березня 2007 року.

Вважала, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами є її особистою приватною власністю.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 та визнати за сторонами право власності на транспортний засіб «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 по 1/2 частини за кожним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме вищевказаний будинок та автомобіль.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини автомобіля.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини автомобіля.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив із наявності підстав для застосування до спірних правовідносин статті 70 СК України при поділі майна подружжя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року скасовано в частині поділу будинку і ухвалено нове рішення. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 42,73 % житлового будинку позначеного на плані літерою «А-2», загальною площею 138,5 кв. м, житловою площею 138,5 кв. м, житловою площею 67,4 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа - «N», що розташований по АДРЕСА_1 .

Поділено спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 21,36 % будинку позначеного на плані літерою «А-2», загальною площею 138,5 кв. м, житловою площею 67,4 кв. м, з надвірними будівлями: огорожа - «N», що розташований по АДРЕСА_1 та шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 78,63% указаного будинку з надвірними будівлями.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку, апеляційний суд, виходив із того, що на момент інвестування 100 % загальної площі будинку його вартість складала 692 165,50 грн, а внесені кошти у сумі 396 499,32 грн були особистою власністю ОСОБА_2 , вважав, що указаний будинок на 57,27 % є особистою власністю ОСОБА_2 . Іншу частину спірного будинку 42,73 % вважав спільною сумісною власністю подружжя та таку, що підлягає поділу із визнанням за кожним права власності на Ѕ частини спірного майна, тобто порівну по 21,36%, оскільки указана частина спірного майна набута подружжям за час шлюбу та за спільні кошти, оскільки ОСОБА_2 не довела, що інша частина будинку побудована за її особисті кошти, у тому числі не доведено причинно-наслідкового зв`язку між отриманням дочкою ОСОБА_2 - ОСОБА_4 позики від 22 січня 2007 року та будівництво цього будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 рокупредставник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов, визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірний будинок.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення апеляційного суду, яким визнати за кожним по Ѕ частини права власності на спірний будинок.

Рішення апеляційного суду в частині позовних вимог щодо поділу автомобіля не оскаржується, а тому касаційним судом не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідив надані докази у їх сукупності, у зв`язку із чим неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок є спільним майном подружжя у 42,73 %.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у рішенні апеляційного суду доведені обставини і наявні докази, які мають значення для справи, але при ухвалені рішення хоча і визнається майно спільною сумісною власністю, проте апеляційний суд не застосував закон, який має місце і визнається судом - це сам факт придбання житлового будинку за час перебування у шлюбі.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якому підтримав свою касаційну скаргу.

У лютому 2018 року представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подала до Верхового Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та задовольнити її касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що сторони з 18 березня 1994 року по 13 червня 2015 перебували у зареєстрованому шлюбі.

21 вересня 2009 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

За ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль «Renault Kangoo», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22 липня 2015 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Особистими коштами чоловіка/дружини є і кошти, які він/вона отримали в дар від своїх батьків.

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Відтак, кошти не мали заздалегідь визначеного призначення.

Визнаючи 57,27% спірного будинку особистою власністю ОСОБА_2 , з підстав того, що він був придбаний за кошти останньої, які їй надала її дочка, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, оскільки не доведено, що отримані нею від дочки кошти використано не в інтересах сім`ї.

Крім того, апеляційний суд, при прийнятті рішення, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, щодо доведення за чиї кошти майно подружжя набувалося, не врахував, що Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 по суті відійшов від раніше сформованої практики і зазначив про необхідність врахування презумпції спільності майна подружжя (стаття 60 СК України) та обов`язку її спростувати того з подружжя, хто цю презумпцію оспорює. ОСОБА_2 у справі, яка переглядається, вказану презумпцію не спростовувала.

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_2 беззаперечних доказів того, що вона придбана за особисті кошти та в своїх інтересах суду не надано.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення в частині поділу житлового будинку, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції в цій частині і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 скасувати, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2016 року у цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун