У х в а л а

17 червня 2020 року

м. Київ

Справа № 759/16206/14-ц

Провадження № 14-85цс20

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Антонюк Н. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за скаргою Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» (далі - скаржник) на дії та рішення (далі - скарга) старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича (далі - державний виконавець) за участю заінтересованої особи - компанії «Nibulon S. A.» (далі - компанія)

за касаційною скаргою державного виконавця на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та

в с т а н о в и л а :

у лютому 2019 року скаржник звернувся зі скаргою, у якій просив:

- визнати неправомірними дії державного виконавця, що полягають у складанні перерахунку відсотків за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року у справі № 759/16206/14-ц (далі - виконавчий лист) станом на 1 січня 2019 року від 21 січня 2019 року у виконавчому провадженні № 55583162 (далі - перерахунок) і надсиланні повідомлення від 21 січня 2019 року № 55583162/20.1-4/23;

- визнати цей перерахунок нечинним.

Мотивував скаргу такими обставинами:

- 22 січня 2018 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55583162 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії Арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном там кормами (GAFTA) (далі - арбітражний суд) від 23 травня 2014 року № 4323А(і) (далі - рішення арбітражного суду) і стягнення зі скаржника коштів у розмірі, визначеному рішенням арбітражного суду;

- 21 січня 2019 року державний виконавець склав перерахунок, відповідно до якого сума відсотків, які слід стягнути зі скаржника на підставі виконавчого листа, станом на 1 січня 2019 року становить 43 718 423,66 доларів США. Перерахунок суперечить як змісту рішення арбітражного суду, так і виконавчого листа, адже скаржник зобов`язаний сплатити компанії 17 536 000 доларів США як відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально за ставкою 4 % (чотири відсотки) з дати невиконання зобов`язань (11 січня 2011 року) і до дати повної сплати відшкодування збитків. Однак визначений державним виконавцем у перерахунку розмір відсотків є завищеним, оскільки замість визначених арбітражним судом 4 % річних державний виконавець нараховував 4 % щоквартально, тобто нараховував відсотки за ставкою 16 % річних;

- 21 січня 2019 року державний виконавець надіслав скаржнику повідомлення про проведений перерахунок відсотків № 55583162/20.1-4/23;

- указані дії державного виконавця зі складання перерахунку слід визнати протиправними, а перерахунок - нечинним.

5 грудня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва постановив ухвалу, якою скаргу залишив без задоволення.

Мотивував ухвалу так:

- перерахунок є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», правилу нарахування відсотків, визначеному в рішенні арбітражного суду та у виконавчому листі, не суперечить вимогам статей 2, 18, 20 Закону України «Про виконавче провадження» і статті 479 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

- ані в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року, ані у виконавчому листі у частині, яка визначає правило розрахунку відсотків для їх стягнення зі скаржника, немає слова «річні» у будь-якому відмінку;

- відповідно до висновку від 26 червня 2019 року № 12755 за результатами проведення судової економічної експертизи перерахунок відповідає правилу нарахування відсотків, визначеному ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року та виконавчим листом.

25 лютого 2020 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, якою ухвалу суду першої інстанції скасував, а скаргу задовольнив у повному обсязі.

Апеляційний суд мотивував постанову так:

- суть скарги полягає не у тому, що державний виконавець не має передбаченого законом права нараховувати та/чи перераховувати відсотки до моменту виконання рішення, а у тому, що, виконуючи ці дії, державний виконавець неправомірно нарахував відсотки у розмірі, більшому ніж визначений у виконавчому листі;

- метод нарахування за простими процентами полягає в тому, що впродовж усього терміну нарахування проценти нарощують лише на початкову суму. Натомість метод нарахування за складними процентами полягає у тому, що наприкінці кожного періоду до основної суми додають нараховані проценти, і визначена таким чином сума є вихідною для нарахування процентів у наступному періоді;

- виходячи зі змісту слів «складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально за ставкою 4 % (чотири відсотки)» у контексті наведених методів нарахування процентів є очевидним, що фраза «розраховуються поквартально» стосується періодичності капіталізації суми, на яку нараховуються 4 % (чотири відсотки), оскільки без визначення цієї періодичності нарахування складних відсотків є неможливим;

- за загальним правилом відсоткова ставка є ставкою нарахування процентів, а слово «розраховуються» стосується періодичності здійснення капіталізації суми, на яку нараховуються відсотки. Крім того, за загальними правилами у фінансових контрактах фіксується річна відсоткова ставка, хоча відсотки можуть нараховуватися по півріччях, кварталах, місяцях тощо з одночасним перетворенням річної ставки пропорційно періоду нарахування;

- для підтвердження заявлених у скарзі вимог щодо неправильного визначення державним виконавцем ставки нарахування відсотків скаржник надав, зокрема, експертне заключення кваліфікованого арбітра GAFTA Грехема Моріса Перрі , який вказав, що арбітражний суд мав намір розраховувати відсотки за ставкою 4 % річних, які складаються щоквартально, а за більш ніж 24 роки досвіду роботи арбітром GAFTA він ніколи не присуджував і не розраховував відсотки за щоквартальною ставкою (така практика пояснюється прямою забороною, встановленою англійським правом, присуджувати надмірні та непропорційні відсотки);

- скаржник також надав суду експертно-правовий висновок адвоката Марка Джоунза , який веде приватну практику при Колегії адвокатів Англії та Уельсу і не є адвокатом скаржника, щодо правильного тлумачення присуджених відсотків у рішенні арбітражного суду з метою надання допомоги українському суду. Відповідно до цього висновку правильне тлумачення рішення арбітражного суду про нарахування відсотків полягає у праві компанії на отримання відсотків за ставкою 4 % річних, що складаються щоквартально, і це зрозуміло для розсудливої людини;

- суд першої інстанції безумовно відхилив указані висновки, визнавши їх неналежними та недопустимими, оскільки вони мають допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковими для суду. Проте на підставі відомостей, які є в указаних висновках, суд може самостійно виснувати з відповідних питань;

- у цій справі вирішальною є не техніка проведення розрахунку, яка є досить простою і не потребує спеціальних знань у галузі економіки, а визначення характеру відсоткової ставки (річна чи квартальна);

- у спірних правовідносинах державний виконавець без звернення до суду, який видав виконавчий документ, за відповідними роз`ясненнями безумовно поклав в основу свого перерахунку відсотків за виконавчим листом розрахунок відсотків, доданий стягувачем до заяви про здійснення розрахунку (т. 1, а. с. 18-19). Державний виконавець повідомив боржника не про розмір остаточної суми відсотків, які підлягають стягненню з нього, а тільки про факт здійснення перерахунку відсотків (т. 1, а. с. 6).

16 березня 2020 року державний виконавець подав касаційну скаргу, в якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивує так :

- суд апеляційної інстанції безпідставно скасував судове рішення, яке відповідало вимогам закону;

- єдиними наявними в матеріалах справи документами для підтвердження висновків суду апеляційної інстанції є експертне заключення Грехема Моріса Перрі й експертно-правовий висновок Марка Джоунза , а такі висновки не є доказами за змістом приписів ЦПК України;

- витлумачивши метод розрахунку складних відсотків, суд апеляційної інстанції втрутився в іноземне арбітражне рішення, що є свавільним втручанням у суверенітет міжнародного комерційного арбітражу;

- суд апеляційної інстанції не пояснив, у чому виявилася помилковість висновків місцевого суду щодо оцінки низки доказів у справі;

- виконавчий лист був виданий на виконання рішення арбітражного суду, тобто на виконання рішення іншого органу, а не на виконання судового рішення, що підтверджують висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловлені у постановах від 23 січня 2020 року у справі № 1840/3710/18 і від 4 березня 2020 року у справі № 200/12082/19-а. У тих справах скаржник, компанія та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України брали участь, і відповідні обставини не доказуються у справі № 759/16206/14-ц.Дії державного виконавця з виконання рішень іншого, ніж суд, органу згідно з частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» слід оскаржувати до відповідного адміністративного суду (аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 757/53656/17-а, а також у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 1840/3710/18 і від 4 березня 2020 року у справі № 200/12082/19-а);

- необхідно передати справу № 759/16206/14-цна розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, оскільки є виключна правова проблема, яка полягає, зокрема, у такому: 1) чи вправі національний суд України, який контролює виконання ухвали про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу (яке передбачає сплату відсотків та/або пені, що нараховуються відповідно до умов, вказаних у цьому рішенні), роз`яснювати, тлумачити та/або будь-яким чином змінювати таке рішення та/або виконавчий лист, виданий національним судом України на підставі ухвали про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, яке передбачає сплату відсотків та/або пеню, що нараховуються відповідно до умов, указаних у цьому рішенні (зокрема, у частині правила нарахування відсотків та/або пені); 2) чи застосовуються норми права іноземної держави під час здійснення національним судом України судового контролю за виконанням ухвали про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу (яке передбачає сплату відсотків та/або пені, що нараховуються відповідно до умов, вказаних у цьому рішенні).

18 березня 2020 року компанія подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу задовольнити: скасувати оскаржену постанову та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Мотивує відзив тим, що суд апеляційної інстанції не мав підстав для скасування законної ухвали суду першої інстанції. Вказує, що скаргу на рішення та дії державного виконавця треба розглядати за правилами адміністративного судочинства, що відповідатиме висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 757/53656/17-а, а також висновкам, викладеним у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 1840/3710/18 і від 4 березня 2020 року у справі № 200/12082/19-а.

27 березня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу про відкриття касаційного провадження.

13 квітня 2020 року компанія подала доповнення до відзиву на касаційну скаргу та письмові пояснення. Зазначила про те, що предметом оскарження є дії державного виконавця, вчинені у зведеному виконавчому провадженні, в якому відбувається примусове виконання виконавчих документів, виданих судами різних юрисдикцій. Тому скаргу необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

27 квітня 2020 року скаржник подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Відзив мотивував тим, що висновки апеляційного суду про задоволення скарги є законними й обґрунтованими. Скарга належить до юрисдикції цивільного суду, оскільки виконавчий лист видав загальний суд. У справах № 1840/3710/18 і № 200/12082/19-а суд касаційної інстанції звернув увагу, насамперед, на те, що позивач не належав до суб`єктів оскарження, бо не був стороною виконавчого провадження, а тому цей суд вважав такі спори адміністративними. Натомість у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 757/53656/17-а Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що оскільки позивач був відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення, ухваленого у тій справі, то оскаржувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження позивач мав у межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого районним судом у цивільній справі, тобто за правилами цивільного судочинства.

28 квітня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу, якою призначила справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

20 травня 2020 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу, якою передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав оскарження державним виконавцем постанови апеляційного суду з підстав порушення правил юрисдикції.

Перевіривши підстави для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, остання звертає увагу на таке.

Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах (пункт 3 частини шостої статті 403 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підставою для передання на її розгляд справи № 759/16206/14-ц є аргумент касаційної скарги державного виконавця про необхідність розгляду справи за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виконавчий лист був виданий на виконання рішення арбітражного суду, тобто на виконання рішення іншого органу, аніж суд. А дії державного виконавця щодо виконання рішень іншого органу згідно з частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» слід оскаржувати до відповідного адміністративного суду.

Питання юрисдикції суду щодо спорів про оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, Велика Палата Верховного Суду вирішувала неодноразово. Так, у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 442/2270/17-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 324/1018/17 і від 5 грудня 2018 року у справі № 422/2248/17 вона дійшла таких висновків:

- при визначенні юрисдикції суду щодо спору необхідно встановити, на підставі яких виконавчих документів здійснюється виконавче провадження;

- якщо виконавче провадження відкрите, і примусове виконання здійснюється державною виконавчою службою або приватним виконавцем на підставі документів, передбачених у пунктах 1, 11, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судових наказів; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, ? заяви та скарги розглядаються судом, який видав рішення, що перебуває на примусовому виконанні;

- якщо примусове виконання здійснювалось на підставі документів, виданих іншими органами, такі заяви учасників виконавчого провадження мали розглядатися у порядку, передбаченому статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, чи статтею 287 цього кодексу, чинній з указаної дати.

Близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, від 2 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17. Тобто, відповідне розмежування юрисдикції судів у практиці Великої Палати Верховного Суду є усталеним і чітким.

Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

У справі № 759/16206/14-ц спірні правовідносини виникли у процедурі примусового виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва. Те, що цей лист стосується виконання рішення арбітражного суду, дозвіл на визнання та виконання якого надав Апеляційний суд міста Києва, не змінює факт видачі виконавчого листа саме судом, а не іншим органом.

Оскільки Велика Палата Верховного Суду вже сформулювала висновок щодо юрисдикції суду у подібних правовідносинах, передання справи № 759/16206/14-ц на її розгляд не є доцільним.

Велика Палата Верховного Суду також вважає за необхідне звернути увагу на таке :

- по-перше, необґрунтованим є наведений у касаційній скарзі довід про те, що висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 757/53656/17-а, підтверджують необхідність розгляду скарги у справі № 759/16206/14-ц за правилами адміністративного судочинства. Згідно з постановою від 22 квітня 2019 року в адміністративній справі № 757/53656/17-а Велика Палата Верховного Суду залишила без змін судові рішення першої й апеляційної інстанцій щодо відмови у відкритті провадження, вважаючи, що вирішити питання, які ставить боржник у виконавчому провадженні з виконання судового рішення, стосовно визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування його постанови про відкриття виконавчого провадження може за правилами цивільного судочинства суд, який видав виконавчий лист;

- по-друге, преюдиціальне значення у справі мають обставини, встановлені судовими рішеннями, а не юридична оцінка таких обставин, надана іншим судом (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/17);

- по-третє, висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справах № 1840/3710/18 і № 200/12082/19-а про необхідність розгляду тих справ за правилами адміністративного судочинства також не зумовлюють необхідності прийняття справи № 759/16206/14-ц до розгляду Великою Палатою Верховного Суду. У справах № 1840/3710/18 і № 200/12082/19-а, як правильно зауважив скаржник у відзиві на касаційну скаргу у справі № 759/16206/14-ц, суд касаційної інстанції звернув увагу, насамперед, на те, що позивачі не належали до суб`єктів оскарження, бо не були стороною відповідного виконавчого провадження, а тому цей суд вважав такі спори адміністративними;

- по-четверте, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду не обґрунтував необхідності передання справи № 759/16206/14-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду ні потребою відступу від висновків, висловлених Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справах № 1840/3710/18 і № 200/12082/19-а, ні наявністю виключної правової проблеми, власне бачення якої виклав у касаційній скарзі у справі № 759/16206/14-ц державний виконавець;

- по-п`яте, у поданому до суду касаційної інстанції 13 квітня 2020 року доповненні до відзиву на касаційну скаргу та у письмових поясненнях компанія навела аргумент, який може вплинути на вирішення питання про юрисдикцію суду у справі № 759/16206/14-ц з огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду. Так, оскільки чинне законодавство не врегульовує порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України таке оскарження відбувається за правилами адміністративного судочинства (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17, від 17 жовтня 2018 року у справах № 927/395/13 і № 5028/16/2/2012, від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 808/2265/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 908/595/18).

Для цілей застосування частини шостої статті 403 ЦПК України саме доводи учасника справи, який оскаржує судове рішення, тобто учасника, який подав касаційну скаргу, про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції є основою для вирішення питання про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Компанія не подавала касаційну скаргу на ухвалені у справі № 759/16206/14-ц судові рішення за наслідками розгляду скарги. А тому доводи щодо юрисдикції, наведені у доповненні до відзиву компанії на касаційну скаргу та у письмових поясненнях компанії, не можуть стати підставою для вирішення питання про прийняття цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. З урахуванням наведених висновків останньої доводи компанії має оцінити Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду й ухвалити відповідне рішення.

Керуючись частиною шостою статті 403, частиною шостою статті 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Справу за скаргою Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на дії та рішення старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича, заінтересована особа - компанія «Nibulon S. A.», за касаційною скаргою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

2. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкЛ. М. Лобойко
В. В. БританчукН. П. Лященко
Ю. Л. ВласовО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівВ. В. Пророк
В. І. ДанішевськаЛ. І. Рогач
Ж. М. ЄленінаО. М. Ситнік
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
О. Г. Яновська