Номер провадження: 22-ц/813/3302/20
Номер справи місцевого суду: 504/2112/17
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від спадкування за законом,

встановив:

30.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення від спадкування за законом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка приходиться матір`ю позивачу та відповідачу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 . мати сторін ОСОБА_3 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. До складу спадкового майна входить житловий будинок по АДРЕСА_1 , право на який є предметом спору між позивачем і ОСОБА_3 з одного боку, та відповідачем з іншого боку у справі № 504/1213/14-ц (504/1472/15-ц) Комінтернівського районного суду.

Позивач зазначив, що відповідач є інвалідом 3 групи, тому згідно із законом спадкує, незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Проте мати через похилий вік, тяжку хворобу та каліцтво знаходилась у безпорадному стані, а відповідач ухилявся від надання їй допомоги, знущався та ображав її, житловий будинок, в якому мешкав разом з матір`ю, у належному стані не утримував.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд усунути ОСОБА_2 від спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з викладених у позові та відповіді на відзив підстав.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував з тих підстав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.1975р. після смерті свого батька, відповідач є одним із спадкоємців, співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому він постійно проживає зі своєю сім`єю, та який утримує в належному стані, сплачує комунальні послуги. Тривалий час мати, ОСОБА_3 неправдивими доносами до правоохоронних органів тероризувала відповідача та членів його сім`ї, до чого спонукали її сестра ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 . При цьому, відповідач зазначив, що він не ухилявся від надання допомоги своїй матері, яка дійсно мала перелік хронічних хвороб, проте не знаходилась у безпорадному стані. В останні роки свого життя ОСОБА_3 знаходилась під впливом позивача, який вивіз її зі свого будинку, після чого вона померла в с. Секретарівка Біляївського району Одеської області.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від спадкування за законом було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду, та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, яке призначено на 17 червня 2020 року на 13.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 185, 187-189).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (а.с.190), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Таким чином, враховуючи, що даний спір перебуває в суді апеляційної інстанції більше 8 місяців, однак розгляд справи неодноразово відкладався, суд апеляційної інстанції вирішив слухати справу у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 23.06.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (а.с.159-162), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами фактів ненадання відповідачем ОСОБА_2 допомоги матері - спадкодавцю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вона потребувала сторонньої допомоги з боку відповідача, а останній свідомо ухилявся від надання цієї допомоги та мав можливість її надання.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

08.10.2010р. ОСОБА_3 склала заповіт, яким все її майно заповідала позивачу ОСОБА_1 Заповіт було посвідчено 08.10.2010р. приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Білоконь О.М. р.№ 1626 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 є старшим сином ОСОБА_3 , який має право на обов`язкову частку у спадщині, як інвалід 3 групи, та про позбавлення якого ставив перед судом питання позивач ОСОБА_1 , який є молодшим сином ОСОБА_3 .

У відповідності до статей 1216, 1218, 1220-1222 ЦК України під спадкуванням розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За змістом ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Разом з тим, згідно ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині надане в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/2014 від 11.02.2014, згідно з яким в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

У відповідності до роз`яснень, наданих у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд може зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК.

Так, відповідно до ч.3,5 ст.1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у п.6 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, між спадкодавцем ОСОБА_3 і її сином - відповідачем у справі ОСОБА_2 за життя спадкодавця склались неприязні стосунки.

Зазначені обставини підтверджуються не тільки свідченнями сторін у справі, а й іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

Так, у період з 2006 року і по 2015 рік спадкодавець ОСОБА_3 неодноразово зверталася зі скаргами до Комінтернівської райдержадміністрації, Управління МВС України в Одеській області, Генеральної прокуратури України, дільничного інспектора Першотравневої сільської ради, голови Першотравневої сільської ради, з приводу того, що її син ОСОБА_2 знущається з неї, б`є, вивозить її майно (а.с.11-16, 45-49).

20.12.2006р., 24.05.2011р., 26.09.2011р., 09.08.2012р. УІМ Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області виносив постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, затверджені начальником Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області, якими у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_3 було відмовлено у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину (а.с.53-59).

Крім того, постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.04.2010р. у справі № 3-1055/10 ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення по ч.1 ст.173-2 КУпАП та стягнуто штраф у сумі 51 грн. за моральне насильство у сім`ї, яке виразилось у висловлюванні образ в грубій нецензурній формі із спробами фізичного насильства на адресу матері, ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_2 свою вину визнав, в скоєному правопорушенні розкаявся (а.с.18).

Згідно з Актом від 30.09.2011р. комісії у складі голови Першотравневої сільської ради, голови та заступника голови ради ветеранів Першотравневої сільської ради, ОСОБА_2 зі своєю сім`єю мешкають в будинку АДРЕСА_1 , там же мешкає ОСОБА_3 ОСОБА_2 висловлював образи на адресу матері ОСОБА_3 , поводив себе агресивно. Комісією встановлено неналежний санітарний стан будинку (а.с.19).

29.08.2009р. депутатом с. Порт було складено характеристику на ОСОБА_2 щодо негативних відносин його з матір`ю ОСОБА_3 , проте викладені ствердження зроблені зі слів матері (а.с.62).

Згідно з актом без дати, складеним депутатом с. Порт також зі слів матері, ОСОБА_3 , відносини у неї з сином не склалися, син її ображає (а.с.68).

Всі викладені обставини свідчать про те, що між відповідачем ОСОБА_2 і спадкодавцем ОСОБА_3 за життя останньої існували неприязні стосунки.

При цьому слід зазначити, що спадкодавцю ОСОБА_3 , позивачу ОСОБА_1 , та відповідачу ОСОБА_2 належить по 1/3 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за № 1404 від 19.11.1975 року, який вони отримали в порядку спадкування після смерті батька сторін і чоловіка спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.61, 63).

Зазначені обставини також підтверджуються витягом із погосподарської книги Першотравневої сільської ради № 02-14/107 від 05.02.2015р., в якій згідно запису № 22 особовий рахунок № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 значиться житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1404 від 19.11.1975р. (а.с.64).

Так, суд першої інстанції правильно вказав, що ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.12.2010р. у справі № 2-3211/2010 позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним - залишено без руху.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.08.2011р. у справі № 2-1006/11 позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності та усунення перешкод в користуванні житловим будинком - залишено без розгляду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.11.2011р. у справі № 2-2576/11 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні будинком та виселення - залишено без розгляду.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що між спадкодавцем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 існували цивільно-правові спори щодо користування спільним майном, які у визначеному законом порядку не вирішені до теперішнього часу.

Проте, позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 не було враховано, що неприязні стосунки спадкодавця зі спадкоємцем, який має право на отримання обов`язкової частки у спадщині, не можуть бути підставою для позбавлення цього спадкоємця від права на обов`язкову частку у спадщині, а можуть бути підставою, при наявності для того відповідних обставин, для зменшення обов`язкової частки у спадщині, як то передбачено ч. 2 ст. 12421 ЦК України.

Однак, враховуючи, що такого позову до суду не заявлялось, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , як заявлених безпідставно.

При цьому, суд правильно виходив із того, що згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не дивлячись на те, що спадкодавець ОСОБА_3 була людиною похилого віку, перебувала на лікуванні в медичних закладах, матеріали справи не мають доказів того, що вона потребувала сторонньої допомоги з боку сина - відповідача ОСОБА_2 , а також того, що у останнього була можливість надання такої допомоги, однак він навмисно ухилявся від надання цієї допомоги.

Суд також правильно вказав, що з численних медичних документів, які надав суду позивач і якими він обґрунтовував свої позовні вимог, вбачається, що ОСОБА_3 з 2004р. мала низку хронічних захворювань, неодноразово лікувалась в медичних закладах, проте в жодному документі відсутні рекомендації щодо потребування нею стороннього догляду, допомоги та піклування.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра