Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 333/7600/17

провадження № 61-45327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Запорізька міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2017 року у складі судді Фунжия О. А. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Полякова О. З., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько - ОСОБА_2 , якому на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2002 року на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

За життя дядько залишив заповіт на зазначену квартиру на його ім`я, але йому про існування цього заповіту відомо не було.

Вказував, що у грудні 2017 року, при виконанні капітального ремонту спірної квартири, він знайшов заповіт від 21 липня 2006 року на своє ім`я.

Зазначав, що він звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою нотаріуса від 15 грудня 2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Між тим, з січня 2015 року він разом зі спадкодавцем мешкали у зазначеній квартирі, тому він вважається таким, що прийняв спадщину.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд встановити факт його спільного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 у період з 17 січня 2015 року по 03 липня 2015 року та визнати за ним право власності на спірну квартиру у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2017 року, ухваленим у підготовчому засіданні, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт спільного постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті останнього, а тому, відповідно до положень статті 1268 ЦК України, він вважається таким, що прийняв спадщину.

При цьому, справу було вирішено у підготовчому судовому засіданні, у зв`язку з визнанням позову відповідачем на підставі частини третьої статті 200 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2017 року скасовано та прийнято постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд не провів належного розгляду справи, ухваливши рішення у підготовчому судовому засіданні, у зв'язку з визнанням позову відповідачем. Проте, заява Запорізької міської ради не містила посилання про визнання позову, а ОСОБА_1 не надав доказів спільного проживання з ОСОБА_2 на час смерті останнього.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково прийняв до розгляду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , оскільки вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , тому ця справа не стосується її прав та інтересів.

Крім того вказує, що апеляційний суд не повідомив його належно про розгляд справи, надсилаючи повістки за помилковою адресою, яку, на його думку, навмисно вказала ОСОБА_4 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою.

Вказує, що суд першої інстанції не провів повного та всебічного розгляду справи, вказавши, що відповідач визнає позов. Він хотів викликати до суду свідків та доводити іншими доказами факт проживання зі спадкодавцем на час смерті, проте суд цих обставин не досліджував за власною ініціативою, а суд апеляційної інстанції, вказавши на невстановлення районним судом вказаних обставин, належного розгляду справи на стадії апеляційного перегляду не забезпечив.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у складі судді Погрібного С. О. відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2002 року, на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають, оскільки суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не встановили обставин справи, необхідних для її правильного вирішення.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, суд першої інстанції послався на визнання його позову Запорізькою міською радою та ухвалив рішення у підготовчому судовому засіданні на підставі частини третьої статті 200 ЦПК України. При цьому, районний суд у порушення статей 263-265 ЦПК України взагалі не встановлював обставин справи, не перевіряв їх, не збирав та не надавав правову оцінку доказам, фактично не розглядав справу по суті.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Тобто, визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення, а на суд покладено обов`язок перевірити, чи не буде таке визнання позову суперечити закону чи порушувати інтереси інших осіб.

Більш того, колегією суддів встановлено, що Запорізька міська рада не подавала до суду заяв про визнання позову ОСОБА_1 . З огляду на зміст поданої заяви, міська рада просила розглядати справу за відсутності їх представника та ухвалити законне й обґрунтоване рішення (а. с. 24).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є:

1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу;

2) з`ясування заперечень проти позовних вимог;

3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів;

4) вирішення відводів;

5) визначення порядку розгляду справи;

6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно з положеннями частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема: вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Судом першої інстанції не було враховано вказаних норм процесуального права, не вирішувалося питання про склад осіб, інтересів яких стосується ця справи.

Крім того, судом фактично залишено без розгляду позовну вимогу ОСОБА_1 про встановлення факту його спільного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 у період з 17 січня 2015 року до 03 липня 2015 року, оскільки суд взагалі не досліджував вказаної обставини, а задовольнивши позов нібито повністю, рішення щодо цієї вимоги не ухвалив.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд правильно вказав, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, допустив інші порушення процесуального закону, а саме помилково вказав про визнання позову відповідачем, а також те, що його вимоги про встановлення факту проживання зі спадкодавцем не доведені.

Разом з тим, вказавши на наведені вище порушення судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції повинен був вчинити процесуальні дії, які відповідають його повноваженням.

Так, згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції мав право дослідити докази на підтвердження позовних вимог, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ЦПК України судове засідання не проводив, дати їм оцінку.

Суд апеляційної інстанції цього не вчинив, а посилання на те, що ОСОБА_1 не надав суду належних доказів в обґрунтування позову, не заявив клопотань про виклик свідків, тощо є безпідставними, оскільки суд провів апеляційний перегляд справи без належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце судових засідань, надсилавши йому повістки за неправильною адресою.

У зв`язку з викладеним, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції допустили порушення норм процесуального права, які вплинули на правильне вирішення спору.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обстави справи, від яких залежить правильне вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлені, оцінка доказам та позовним вимогам не надана, судовий розгляд судами фактично не забезпечено, суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк В. В. Шипович