КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Київ

Справа №362/3612/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1998/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Лугового Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області постановленого під головуванням судді Кравченко Л.М. 10 грудня 2018 року, повний текст рішення складений 20 грудня 2018 року, у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державне підприємство «Київське лісопаркове господарство», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В

У липні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив:

· визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду та поновити його, захистивши право;

· визнати недійсними рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 жовтня 2004 року №116 про вилучення із земель запасу держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділ 1 земельних ділянок загальною площею 10 га від 20 грудня 2004 року №№ 118, 119, 120, 121, 122 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1»;

· визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_2 - серії ЯГ №174742 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим №:04:002:0007, серії ЯГ №174741 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0002; ОСОБА_3 - серії ЯГ № 174740 на земельну ділянку 0,25 га з кадастровим №:04:002:0009, серії ЯГ №174738 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0004; ОСОБА_4 - серії ЯГ № 174738 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим №:04:002:0001; серії ЯГ №174737 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №322183300:04:002:0005;

· витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим № :04:002:0006, площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0010, площею 0,25 га з кадастровим №:04:002:0003, ОСОБА_11 - площею 0,25 га з кадастровим №:04:002:0007, площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0002; ОСОБА_3 - площею 0,25 га з кадастровим № :04:002:0009, площею 1,7500 га з кадастровим № :04:002:0004, ОСОБА_4 - площею 0,25 га з кадастровим № :04:002:0001, площею 1,7500 га з кадастровим № :04:002:0005, які розташовані на території АДРЕСА_1 та загальна вартість яких складає 3707501,62 грн.

Позовна заява мотивована тим, що зазначені вище рішення Іванковичівської сільської ради прийнято та державні акти на право власності на земельні ділянки видано з порушенням вимог закону, внаслідок чого вони є незаконними та повинні бути визнані недійсними. Зокрема, на думку позивача, вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади, а рішення про передачу у власність земельної ділянки прийнято неуповноваженим на це органом - Іванковичівською сільською радою. Крім того, відведення у приватну власність земельних ділянок для цілей, не пов'язаних з веденням лісового господарства, а саме - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель лісогосподарського призначення суперечить вимогам ст.84 Земельного кодексу України, ст.16 Лісового кодексу України та не відноситься до компетенції Іванковичівської сільської ради.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державне підприємство «Київське лісопаркове господарство», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про передачу у власність земельних ділянок прийнято уповноваженим на це органом з дотриманням відповідної процедури. При цьому позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням заступник прокурора Київської області, ним подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення. Іванковичівська сільська рада не має повноважень на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміну їх цільового призначення, оскільки такі повноваження належить до виключної компетенції органів виконавчої влади. Погодження вилучення спірних земельних ділянок лісового фонду Київським державним лісогосподарським об`єднанням «Київліс» надано з порушенням норм чинного законодавства, оскільки останнє не мало необхідного обсягу дієздатності для надання такого погодження без попередньої згоди Державного Комітету лісового господарства України.

Крім того, заступник прокурора посилається на те, що судом помилково застосовано наслідки спливу строку позовної давності, оскільки відчуження об`єктів, які є власністю Українського народу, та не можуть за законом перебувати у приватній власності є триваючим правопорушенням. Матеріали справи не містять доказів отримання прокуратурою листа у липні 2009 року Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, та інформування про це прокуратурою Кабінет Міністрів України.

Враховуючи викладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_12 посилається на те, що повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, як об`єктами права комунальної власності належить Іванковичівській сільській рада. Також вказує на те, що позивачем при зверненні до суду пропущено строки позовної давності, оскільки Прокуратурі Київської області стало відомо про оскаржені рішення ще у липні 2009 року із відповіді Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23 липня 2009 року №01-04/1021.

Враховуючи викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказане судове рішення вже було предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння є обґрунтованими, проте не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав на те, що під час розгляду справи апеляційним судом встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не встановив початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, встановивши порушення прав Кабінету Міністрів України, суд апеляційної інстанції не з`ясував та не перевірив, з якого моменту Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення свого права, а тому ухвалив рішення з порушенням наведених вище норм права. Крім того, прокурор звернувся до суду з цим позовом до п`ятьох відповідачів: Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду першої інстанції звернулась тільки ОСОБА_1 .

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Для цілей застосування ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники як позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це, у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду при новому розгляді справи представники позивача прокурор ОСОБА_13 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній просив про її задоволення.

Представник Кабінету Міністрів України, головний спеціаліст сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Київській області Відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) Стовбчатий А.Ю. також підтримав апеляційну скаргу, проте після оголошення перерви в судове засідання не з`явився, участі в судових дебатах не приймав.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокат Муравський С.П. та представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Настасяк О.І. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Іванковичівська сільська рада Васильківського району Київської області у листі від 05 березня 2020 року за вихідним номером 5402/12 просила розглянути справу за відсутності їх представника (т.4 а.с.73).

Інші учасники справи (треті особи) в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Щодо права звернення до суду заступника прокурора в інтересах держави.

Даний позов був поданий першим заступником прокурора Київської області І.Грабець в інтересах Держави в особі Кабінету Міністрів України 17 липня 2017 року, в обгрутування підстав звернення перший заступник прокурора вказав на те, що Кабінет Міністрів України на захист порушених прав держави до суду не звертався, а наведені в позові факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень законодавства та захисту інтересів держави (т.1 а.с.1-18)

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Відповідно до ч.1 та ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ст. 45 ЦПК України (в редакції чинній станом на час звернення до суду з позовом): прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналогічні положення мають місце в ч. 4 ст. 56 ЦПК України в редакції чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц вказала на те, що системне тлумачення абзацу 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України й абзацу 1 ч. 3 ст. 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 361/6817/16-ц вказано на те, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

В даній справі має місце факт не звернення до суду Кабінету Міністрів України з відповідним позовом, який би мав захистити інтереси держави, що може свідчити про неналежне виконання свої повноважень та вказує на можливість звернення до суду з позовом першим заступником регіональної прокуратури.

Щодо переходу права власності на земельні ділянки

Згідно з листом Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» №01-768/2 від 27 вересня 2004 року, враховуючи, що ділянка держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділ 1 площею 6 га розміщена в межах населеного пункту села Іванковичі, ДЛГО «Київліс» не заперечує проти її вилучення та передачі до земель запасу Іванковичівської сільської ради з послідуючим використанням для потреб села /т.1 а.с.27, т.2 а.с.8/.

Відповідно до листа Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» №01-786/2 від 01 жовтня 2004 року, враховуючи, що ділянка держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділ 1 площею 4 га розміщена в межах населеного пункту села Іванковичі, ДЛГО «Київліс» не заперечує проти її вилучення та передачі до земель запасу Іванковичівської сільської ради з послідуючим використанням для потреб села /т.1 а.с.28, т.2 а.с.9 /.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 жовтня 2004 року №116 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу сільської ради» вилучено із земель запасу держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділ 1 земельну ділянку загальною площею 6 га, розташовану в межах населеного пункту с. Іванковичі та зараховано їх до земель запасу Іванковичівської сільської ради /т.1 а.с.20, т.2 а.с.11/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 жовтня 2004 року № 116 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу сільської ради» вилучено із земель запасу держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділ 1 земельну ділянку загальною площею 4 га, розташовану в межах населеного пункту с. Іванковичі та зараховано їх до земель запасу Іванковичівської сільської ради./т.1 а.с.21, т. 2 а.с.10/.

Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 09 рудня 2004 року був наданий висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ти громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області. Також був здійснений розрахунок збитків лісогосподарського виробництва за вилучення спірних земельних ділянок та визначено загальну суму збитку в розмірі 218238 грн /т.2 а.с.1-3/. ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 згідно з прибутковими касовими ордерами від 17 лютого 2005 року було сплачено на користь ДП «Київське лісове господарство» по 72746,00 грн /т.2 а.с.4-5/.

10 грудня 2004 року Васильківським районним відділом земельних ресурсів був наданий висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ти громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області загальною площею 10,000 га /т.2 а.с.14-15/.

15 грудня 2004 року висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ти громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області був наданий Васильківською районною державною адміністрацією Київської області та Васильківською екологічно-регіональною інспекцією /т.2 а.с.16-17,19-22/. Також погодження було надано Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області /т.2 а.с.18/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 грудня 2004 року № 118 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянці ОСОБА_5 у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області та передано їй у власність земельні ділянки загальною площею 1 га, з них: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 1,75 га - для ведення особистого селянського господарства у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.22/.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_5 отримала державні акти: серії ЯА №300931 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим №:04:002:0006; серії ЯА №300936 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0010, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району Київської області /т.1 а.с.56-59/.

На підставі договорів купівлі-продажу від 03 грудня 2005 року ОСОБА_5 відчужила вищезазначені земельні ділянки на користь ОСОБА_6 та остання отримала державні акти: серії ЯГ №174736 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим № :04:002:0006; серії ЯГ № 174735 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0010, що розташовані в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.60-63/.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинна реєстрація земельних ділянок з кадастровими №№:04:002:0006 та :04:002:0010 відбулась 20 червня 2015 року і на підставі договорів дарування від № № 827, 830 від 20 червня 2015 року ОСОБА_6 відчужила належні їй земельні ділянки на користь ОСОБА_1 /т.1 а.с.36-38, 42-44/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 грудня 2004 року № 122 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянці ОСОБА_7 та передано їй у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 1,75 га - для ведення особистого селянського господарства /т.1 а.с.26/.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_7 отримала державні акти: серії ЯА № 300932 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим № :04:002:0007; серії ЯА №300937 на земельну ділянку площею

1,7500 га з кадастровим №:04:002:0002, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.84-87/.

ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу від 03 грудня 2005 року відчужила вищезазначені земельні ділянки на користь ОСОБА_2 , та останній отримав державні акти: серії ЯГ №174742 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0007; серії ЯГ №174741 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0002, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.80-83/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 грудня 2004 року № 119 «Про ствердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянці ОСОБА_8 та передано їй у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 1,75 га - для ведення особистого селянського господарства у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.23/.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_8 отримала державні акти: серії ЯА №300933 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0008; серії ЯА №300938 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0003, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.48-51/.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 03 грудня 2005 року ОСОБА_8 відчужила вищезазначені земельні ділянки на користь ОСОБА_6 , яка отримала державні акти: серії ЯГ № 174734 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0008; серії ЯГ №174733 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0003, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.52-55/.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинна реєстрація земельних ділянок з кадастровими №№:04:002:0008 та :04:002:0003 відбулась на підставі договорів дарування від 20 червня 2015 року №№ 828, 829 відповідно до яких ОСОБА_6 відчужила належні їй земельні ділянки на користь ОСОБА_1 /т.1 а.с.39-41,45-47/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 грудня 2004 року № 120 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянину ОСОБА_9 та передано у його власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 1,7500 га - для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.24/.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_9 отримав державні акти: серії ЯА №300934 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :04:002:0009; серії ЯА №300939 на земельну ділянку площею 0,7500 га з кадастровим №:04:002:0004, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.68-71/.

ОСОБА_9 на підставі договорів купівлі-продажу від 12 листопада 2005 року відчужив належні йому земельні ділянки на користь ОСОБА_3 , яка отримала державні акти: серії ЯГ № 174740 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0009; серії ЯГ №174739 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0004, що розташовані в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.64-67/.

Рішенням Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 грудня 2004 року № 121 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянці ОСОБА_10 та передано їй у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них: 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, 1,7500 га для ведення особистого селянського господарства у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.25/.

На підставі вказаного рішення громадянка ОСОБА_10 отримала державні акти: серії ЯА № 300935 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0001; серії ЯА №300940 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0005, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.76-79/.

ОСОБА_10 на підставі договорів купівлі-продажу від 12 листопада 2005 року відчужила належні їй земельні ділянки на користь ОСОБА_4 , яка отримала державні акти: серії ЯГ № 174738 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим №:04:002:0001; серії ЯГ №174737 на земельну ділянку площею 1,7500 га з кадастровим №:04:002:0005, що розташовані у с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області /т.1 а.с.72-75/.

З фрагменту публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу13 і меж його таксаційних виділів Васильківського лісництва ДП «Київський лісгосп» вбачається, що спірні земельні ділянки станом на 2003 рік були віднесені до земель лісового фонду і мали відповідні насадження /т.1 а.с.89, 29-35/.

В листі Державного агентства лісових ресурсів України від 10 квітня 2018 року вказується на те, що Київське лісогосподарське об`єднання «Київліс», яке функціонувало на території Київської області у 2004 році, не належало до державних органів лісового господарства і не мало повноважень щодо надання згоди на переведення лісових земель до інших категорій /т.2 а.с.46,95/.

В листі Державного агентства лісових ресурсів України від 25 червня 2018 року зазначається, що до 2005 року на території Київської та інших областей України (крім областей Карпатського регіону) функціонували державні лісогосподарські об`єднання. Київське обласне по м. Києву управління лісового та мисливського господарства надало копії документів (архівні матеріали) про те, що державне лісогосподарське об`єднання «Київліс», яке функціонувало на території Київської області у 2004 році, здійснювало процедуру переведення лісових земель до нелісових, керуючись листом Держкомлісгоспу від 30 грудня 1997 року №03-17/2764 і розпорядженням Голови Державного комітету лісового господарства України від 10 лютого 2003 року № 2 /т.2 а.с.72,96/.

В листі Державного комітету лісового господарства №02-19/183 від 23 січня 2003 року адресованого директорам державних лісогосподарських об`єднань, начальникам обласних управлінь лісового господарства, директорам державних лісогосподарських підприємств безпосереднього підпорядкування, зобов`язано проводити переведення лісових земель до нелісових в підвідомчих підприємствах, для використання в цілях. Не пов`язаних з веденням лісового господарства і використанням лісових ресурсів тільки за письмовим погодженням з Держкомітетом /т.2 а.с.74,100/.

В листі Державного агентства лісових ресурсів України №02-33/13651-18 від 10 вересня 2018 року з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України №1180 від 28 жовтня 1997 року, розпорядження Дерлісгоспу від 10 лютого 2003 року №2 та лист Держлісгоспу від 30 грудня 1997 року вказується на приналежність Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» до державних органів лісового господарства та здійснення ними функцій спеціально уповноваженого державного органу лісового господарства у Київському регіоні /т.2 а.с.97-101/.

Згідно зі Статутом Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс», дане об`єднання створене Наказом Міністерства лісового господарства України від 31 жовтня 1991 року № 133, засноване на державній власності і підпорядковане Державному Комітету лісового господарства України. Його метою є, зокрема, здійснення державного контролю і управління у галузі ведення лісового та мисливського господарства на території Київської області /т. 3 а.с.229-235/.

Відповідно до ч. 1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади (ч. 1 ст. 113 Конституції України).

Виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації .

Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня. (ч. 1та ч. 7 ст. 118 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В порядку ст. 388 ЦК України Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону (ч.ч. 1,2 ст. 84 ЗК України, тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В силу ч.2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються на умовах оренди підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Порядок вилучення земельних ділянок визначений ст. 149 ЗК України.

Так, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх

повноважень

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з

урахуванням вимог ст.150 цього Кодексу.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради вилучають земельні ділянки спільної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Київська, Севастопольська міські державні адміністрації вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні,в межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї

статті.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку

Відповідно до ст.ст. 6, 16 Лісового кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень) усі ліси є власністю держави. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами. До відання сільських рад у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить лише надання в межах селищ земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ст. 42 ЛК України переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Статтею 57 ЛК України передбачені вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Аналогічне положення міститься й у ст.20 ЗК України.

З наведених обставин справи вбачається, що мало місце вилучення від постійних користувачів лісових ділянок державної власності площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, зміна їх цільового призначення з метою використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, та передача таких земельних ділянок у власність або постійне користування. Але вчинення таких дій, в силу наведених вище норм чинного законодавства належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Отже, вилучення земель лісогосподарського призначення не належало до компетенції Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, оскільки такі повноваження належали до компетенції Кабінету Міністрів України.

У справі, що переглядається, установлено, що ДЛГО «Київліс» погодило вилучення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення.

Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Відповідно до статуту Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2002 року, затвердженого першим заступником комітету лісового господарства України ОСОБА_14 , КДЛГО «Київліс» підпорядковане Державному Комітету лісового господарства України.

Отже, погодження вилучення спірних земельних ділянок лісового фонду, які перебували у постійному користуванні КДЛГО «Київліс» та використовувались для здійснення лісогосподарської діяльності, надано з порушенням вимог вказаних норм, оскільки останнє не мало необхідного обсягу дієздатності для надання такого погодження без попередньої згоди Державного Комітету лісового господарства України.

Установивши вказані обставини, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 жовтня 2004 року № 116 про вилучення із земель запасу держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділі 1 земельних ділянок та рішення від 20 грудня 2004 року № № 118, 119, 120, 121, 122 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області», не відповідають положенням чинного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про відповідність оспорюваних рішень Іванковичівської сільської ради нормам чинного законодавства, є помилковим. Рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 жовтня 2004 року №116 про вилучення із земель запасу держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі 13 виділі 1 земельних ділянок та рішення від 20 грудня 2004 року № № 118, 119, 120, 121, 122 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області» слід визнати незаконним. Відповідно, видані на їх підставі державні акти не можуть вважатися законними, а отже наявні підстави для визнання їх недійсними.

Внаслідок встановлення факту незаконного вибуття з володіння власника спірного майна, наявні і правові підстави для витребування цього майна. Разом з тим, слід звернути увагу, що особи які незаконно заволоділи цим майном, треті особи у справі, в подальшому здійснили його відчуження на користь відповідачів, які вважаються добросовісними набувачами, поки не доведено протилежне. За приписами ст. 387 ЦК України, якою мотивовані позовні вимоги, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи, що на час набуття відповідачами права власності на спірне майно, право власності попередніх власників не було оспорено, то їх не можна вважати такими, що незаконно заволоділи цим майном. Разом з тим, на підставі ст. 388 ЦК України, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача. А отже слід визнати обґрунтованими вимоги позивача про витребовування майна з власності відповідачів.

Щодо застосування строку позовної давності.

Сторонами у справі здійснені заяви про поновлення строку позовної давності та застосування наслідків пропуску такого строку, які підлягають перевірці та вирішенню, так як позовні вимоги визнані обґрунтованими.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Верховний Суд вказав на те, що суд апеляційної інстанції не встановив початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а сторони не надали жодних доказів на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення його права до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до місцевого суду, тоді як згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За таких обставин, встановивши порушення прав Кабінету Міністрів України, суд апеляційної інстанції не з`ясував та не перевірив, з якого моменту Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про порушення свого права, а тому ухвалив рішення з порушенням наведених вище норм права

Перевіряючи вказані обставини апеляційним судом при новому розгляді справи встановлено наступне.

Звертаючись до суду з позовом, перший заступник прокурора Київської області послався на те, що про допущені Іванковичівською сільською радою Васильківського району Київської області порушення прокурору стало відомо лише у 2016-2017 роках за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме управління Держземагенства у Васильківському районі, ВО «Укрдержліспроект», матеріалів лісовпорядкування державного підприємства, що підтверджують незаконне вилучення та передачу у приватну власність земель лісогосподарського призначення поза волею їх власника. В позовних вимогах заступник прокурора просив визнати поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право /т.1 а.с.15-17/. Також в ході розгляду справи прокурором, який брав участь у справі було подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної даності та поновлення цього строку. В доводах зазначається про те, що повноваження органів контролю на проведення перевірок у сфері земельних відносин не є суб`єктивним моментом з якого починається відлік позовної давності адже відсутні дані про проведені перевірки. Крім того вказують на відсутність повідомлення органів прокуратури чи Кабінету Міністрів України про факт реєстрації права приватної власності та відсутність у них доступу до інформаційних систем. Тому наголошують на тому, що ані Кабінет Міністрів України, ані органи прокуратури не мали об`єктивної можливості дослідити та встановити факт надання спірних земельних ділянок з порушенням вимог чинного законодавства /т.1 а.с.142-148/.

У письмових поясненнях наданих Кабінетом Міністрів України зазначається, що про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо після проведеної прокурором перевірки, при підготовці вказаного позову прокурором. Указані факти вважають такими, що свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави. Просять визнати поважними причини пропуску Кабінетом Міністрів України строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом та поновити його, захистивши право /т.1 а.с.166-169/.

Відповідачем ОСОБА_1 06 лютого 2018 року подана заява про застування наслідків пропуску строків позовної даності /т.1 а.с.149-152/.

Крім того, 20 квітня 2018 року представником ОСОБА_12 була подана заява про застосування строків позовної давності /т.1 а.с.197-218/. В заяві не зазначено в чиїх інтересах діє даний представник, але за наявними матеріалах справи копіями довіреностей він на час цього звернення і до часу даного апеляційного розгляду представляє інтереси відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 /т.1 а.с.193-196/.

Заява мотивована тим, що оспорювані рішення були прийняті в 2004 році, державні акти були видані в 2005 році, право власності відповідачі набули пізніше але правомірно, а прокуратурі Київської області було відомо про вилучення спірних ділянок з 2009 року, що підтверджується відповідними листами. Стосовно обізнаності Кабінету Міністрів України представник вказує на те, що цей орган державної виконавчої влади повинен був довідатись про своє порушене право через підконтрольні йому інші органи державної виконавчої влади або з 01 січня 2013 року коли Національна кадастрова карта стала у загальнодоступному режимі.

В запереченнях проти заяви щодо застосування строків позовної давності прокурор посилаючи на правові позиції Верховного Суду вказує на те, що Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки оскаржувані рішення Іванковичівської сільської ради приймались без його участі. Органами державного контролю не виявлено вказаних порушень в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України на захист порушених прав до суду не звертався, тому таке право виникло у прокурора /т.2 а.с.34-37/.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Також Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У Рішенні «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

У справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважив, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення).

Велика Палата Верховного Суду постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 вказала на те, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності (п.п.39,40).

ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВеликоїПалати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 39,40,46, 48, 60, 65-66).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц викладено наступний правовий висновок.

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України та ст. 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребовувння майна в порядку ст. 388 ЦК України відлікову вся з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила у добросовісному набувачу. Водночас Велика Палата вказала, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (п.п.7.10,7.11,7.25).

Аналогічний висновок був викладений і у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 Верховний Суд України вказав на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», які містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (в редакції 2004 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 359/3280/16-ц вказала на те, що оскільки право власності позивача на спірні земельні ділянки було порушено в момент її вибуття з її користування у володіння інших осіб, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме факт вибуття з власності у володіння іншої особи. .

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. При цьому чинне законодавство встановлює презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У справі, що переглядається, установлено, що 03 липня 2009 року прокуратура Київської області зверталась до Київського обласного управлінням лісового та мисливського господарства з запитом №07/4-1775 щодо надання інформації стосовно наданих упродовж 2000-2009 років управлінням та підпорядкованими підприємствами погоджень на вилучення та передачу у власність і користування зі зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею понад 3,0 га або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3,0 га (а. с. 209, т.1).

Відповідно до листа Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23 липня 2009 року № 01-04/1021, направленому Заступнику прокурора Київської області старшому раднику юстиції Ричці О.І., Київське обласне управління лісового та мисливського господарства направило інформацію щодо погодження та вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб за рахунок земель лісогосподарського призначення державних лісогосподарських підприємств, підпорядкованих Київському обласному управлінню лісового та мисливського господарства за період з 2000 по 2009 рік (а. с. 211, т.1). Вказані обставини також підтверджуються листом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 19 квітня 2018 року № 04-28/898 (а. с. 208, т.1).

Таким чином, регіональна прокуратура була обізнана про відчуження оспорюваних земельних ділянок вже з липня 2009 року.

За процесуальною конструкцією у цій справі прокурор не є позивачем, фактично позивачем у справі, є Кабінет Міністрів України. Під час розгляду справи судом встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. У письмових поясненнях наданих Кабінетом Міністрів України зазначається, що про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо після проведеної прокурором перевірки, при підготовці вказаного позову прокурором.

Разом з тим в грудні 2004 року органами виконавчої влади, які є підконтрольними КМУ зокрема, Васильківським районним відділом земельних ресурсів, Васильківською районною державною адміністрацією Київської області, Васильківською екологічно-регіональною інспекцією та Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області були надані погодження щодо відведення земельних ділянок у власність громадян.

Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що Кабінет Міністрів України повинен був дізнатися про порушення своїх прав в грудня 2004 році або після здійснення перевірки прокуратурою в 2009 році. Таким чином, право на звернення до суду з позовом в інтересах держави виникло у Кабінету Міністрів України з грудня 2004 року але не пізніше липня 2009 року, тобто з моменту коли позивачу повинно було стати відомо про порушення державних інтересів щодо права на вищезазначені земельні ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із даним позовом до суду у липні 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку звернення до суду. При цьому матеріали справи не містять доказів поважності причин його пропуску понад десять років. Враховуючи, визначенні чинним законодавством принципи верховенства права, законності, рівності учасників цивільних правовідносин надання необґрунтованої переваги для публічної влади є неприпустимим.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, проте це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у разі їх обґрунтованості. Отже, враховуючи наявність неповного з`ясування обставини справи та невірне застосування норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цілому з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної даності.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державне підприємство «Київське лісопаркове господарство», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання недійсним рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 червня 2020 року.