Постанова

Іменем України

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 711/3288/17-ц

провадження № 61-25288сво18

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого (суддя - доповідач) - Сімоненко В. М.,

суддів: Висоцької В. С., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська міська рада, Комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2017 року у складі судді Скляренко В. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової О. М., Храпка В. Д., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Черкаської міської ради, Комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (далі - КП «СУБ «Митниця») про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у трудових відносинах із КП «СУБ «Митниця», працюючи двірником. Згідно з наказом директора КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 2016 року № 322-к її звільнили з роботи з 10 листопада 2016 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. У той самий день вона отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку.

На момент звільнення їй було нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1 743,21 грн. Відмова у виплаті вказаних сум обґрунтована відсутністю коштів.

Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 28 жовтня 2016 року № 1412 «Про внесення змін до рішення виконкому Черкаської міської ради від 21 жовтня 2007 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси» КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, джерел для виплати заборгованості по зарплаті не має.

Крім того, внаслідок дій відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка виражається в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зав`язків і необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки Черкаська міська рада є одноосібним власником КП «СУБ «Митниця» та одноосібним власником майна КП «СУБ «Митниця» і рішенням саме міської ради була припинена господарська діяльність комунального підприємства, то ОСОБА_1 вважала, що відповідальність за невиконання зобов`язань з виплати заробітної плати має бути покладена і на Черкаську міську раду.

Посилаючись на зазначене та з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 1 743,21 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10 листопада 2017 року до дня ухвалення судового рішення та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 1 743,21 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 50 820,90 грн, моральну шкоду в розмірі 500,00 грн, а всього - 53 064,11 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги в частині стягнення виплат із КП «СУБ «Митниця» є обґрунтованими і законними. При цьому, посилаючись на частину першу статті 176 ЦК України, яка виключає відповідальність територіальних громад за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, суд першої інстанції відхилив позовні вимоги до Черкаської міської ради.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, посилаючись на те, що Черкаська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувалися владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин. Трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 жовтня 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , у якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2017 року, й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. При цьому посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки вважав, що формальне існування «КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради без здійснення діяльності не впливає на правову кваліфікацію спірних правовідносин.

Суди не врахували, що КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради створене саме в формі унітарного підприємства (не господарського товариства), щодо нього Черкаська міська рада та її виконавчі органи мають низку організаційно-господарських повноважень, реалізація яких призвела до порушення трудових прав позивача.

Необхідність застосування саме солідарної відповідальності викликана тим, що внаслідок дій свого власника КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради формально існує (не виключене з Єдиного державного реєстру підприємств), а отже, Черкаська міська рада як власник може виплатити заборгованість працівнику підприємства як безпосередньо, так і шляхом здійснення організаційно-господарських повноважень по відношенню до належного їй комунального підприємства.

У поданих до Верховного Суду додаткових пояснень у справі зазначено, що 04 вересня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято судове рішення у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) щодо субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства. Враховуючи, що КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради є «комерційним унітарним підприємством» суто формально, при цьому підприємство позбавлене сфери діяльності, всього належного майна та органів управління виключно за рішеннями власника. Крім того, посилається на висновки Європейського суду з прав людини по справі «Єршова проти Російської Федерації» від 08 жовтня 2010 року, скарга № 1387/04.

Суди не звернули належної правової уваги на те, що у КП «СУБ «Митниця» немає грошей та/або майна, тому на цей час рішення про стягнення заборгованості КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради органами державної виконавчої служби не виконане, без його зміни в частині зазначення Черкаської міської ради солідарним відповідачем, перспектив виконання рішення немає.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Придніпровського районного суду міста Черкаси.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року прийнято та призначено до розгляду справу Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 працювала на посаді двірника КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради.

Наказом КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 2016 року № 322-к ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням. У день звільнення розрахунок із позивачем не проведено.

ОСОБА_1 нарахована та не виплачена заробітна плата за листопад 2016 року у розмірі 1 743,21 грн. Середньоденний заробіток, визначений

на підставі постанови Кабінету міністрів України № 1200, становить 260,62 грн.

КП «СУБ «Митниця» на момент розгляду справи не ліквідовано, що підтверджується інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань МЮУ.

Пунктом 1.2 Статуту КП «СУБ «Митниця» передбачено, що власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Також визначено, що відповідно до способу утворення підприємство є унітарним (п. 1.4), комерційним та діє з метою отримання прибутку (п. 1.5).

Згідно з п. 1.8 Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, а відповідно до п.1.6 Статуту підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників.

Мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У частині другій статті 403 ЦПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати у своїй постанові виходила із того, що у справі, яка переглядається, при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій, посилались на те, що трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах не передбачена, а Черкаська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, а тому не несе жодної відповідальності за боргами підприємства, яке було нею засновано та з яким позивачка була у трудових відносинах.

Аналогічний правовий висновок сформовано колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/6006/17-ц, у якій Верховний Суд погодився із висновком судів про те, що позов ОСОБА_3 у частині вимог до Черкаської міської ради задоволенню не підлягає, оскільки територіальна громада в особі міської ради не відповідає за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи - КП «СУБ «Митниця».

Разом з тим у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 711/3298/17-ц колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не погодилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для відповідальності засновника, та вважала їх передчасними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановили, що майно КП «СУБ «Митниця» знаходилося у оперативному управлінні цього підприємства, отже, у будь-якому разі не могло бути включене до ліквідаційної маси та використане для погашення заборгованості перед кредиторами, яка виникла та існувала протягом тривалого періоду, а засновник унітарного підприємства відповідає за борги цього підприємства.

Крім того, у постанові від 30 січня 2019 рокуу справі № 711/3306/17 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі положень статей 77 та 78 ГК України не погодилася з висновком суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові до Черкаської міської ради, оскільки суди не перевірили доводи ОСОБА_4 щодо наявності підстав для відповідальності міської ради. При цьому колегія суддів зазначила, що у справі необхідно встановити наявність чи відсутність підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства.

Ухвала суду касаційної інстанції про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду мотивована наявністю різного підходу до розуміння та тлумачення підстав для субсидіарної відповідальності комунального підприємства та органу місцевого самоврядування, на підставі рішення якого таке підприємство створене (статті 77 та 78 ГК України) у спорах, що виникають у трудових правовідносинах, судовими колегіями Другої та Першої судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах та необхідністю відходу від правових позицій, висловлених у постановах касаційної інстанції у справах № 711/3298/17-ц та № 711/3306/17.

Крім того, колегія суддів, передаючи справу на розгляд Об`єднаної плати також зазначала, що Європейський суд з прав людини (далі- ЄСПЛ) у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» від 10 квітня 2010 року також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства.

Позиція щодо застосування субсидіарної відповідальності засновника унітарного підприємства за боргам цього підприємства також висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Аналіз норми матеріального права та їх застосування

Відповідно до частини першої статті 176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.

За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Основною метаю такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

Відповідно до положень статей 77 та 78 Господарського кодексу України (далі -ГК України) в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства.

Згідно з частиною другою статті 77 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл.

Крім того, Господарський кодекс України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74 - 75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно.

Разом з тим стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати.

Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 77 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства.

Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства.

Проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (ч. 3 статті 78 ГК України).

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно - господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України).

Тлумачення статей 74 - 75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.

Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом у частині наявності підстав для покладення субсидіарної відповідальності на комунальне підприємство не можуть бути застосовані під час розгляду цієї справи з огляду на таке.

Суди встановили, у справі, яка переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, КП «Комбінат комунальних підприємств» володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлює передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом.

У справі, яка переглядається Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, суди встановили, що підприємство є комерційним унітарним підприємством, та володіє майном на праві повного господарського відання.

Даних про визнання підприємства банкрутом у справі немає.

Колегією суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду також не може бути застосовано рішення ЄСПЛ у справі «Єршова проти Російської Федерації» від 10 квітня 2010 року, оскільки визнаючи відповідальність муніципального органу за боргами утвореного ним комунального підприємства, Європейський суд з прав людини виходив зі встановлених судами фактичних обставин справи, що муніципальне підприємство визнано банкрутом, заявниця внесена у перелік кредиторів. Крім того, у справі було встановлено, що комунальне унітарне підприємство на праві господарського відання було доведено до банкрутства саме діями його засновників.

У справі, яка переглядається судами, також не встановлено, що саме діями засновника було спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що підстав для відступу від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 711/3298/17-ц та постанові від 30 січня 2019 року у справі № 711/3306/17 колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду немає.

Висновки щодо касаційної скарги та судових рішень

Відповідно до статті 94 КЗпП України - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньо годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із КП «СУБ «Митниця», працюючи двірником. Наказом директора КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 2016 року № 322-к звільнена з роботи з 10 листопада 2016 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 нарахована та не виплачена заробітна плата за листопад 2016 року становить 1 743,21 грн. Середньоденний заробіток, визначений на підставі постанови КМУ № 1200, становить 260,62 грн.

Відповідно до Статуту КП «СУБ «Митниця», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 16 грудня 2010 року № 2-31, підприємство є правонаступником частини «Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління № 1» і є самостійним суб`єктом господарювання.

Пунктами 1.5, 1.6 Статуту передбачено, що підприємство є комерційним, діє з метою отримання прибутку, здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм з правом найму працівників.

Згідно з пунктом 3.5 Статуту підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобов`язаннями держави, власника та органу управління.

Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (пункт 6.4).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, вважав, що саме КП «СУБ «Митниця» несе відповідальність за невиплату колишньому працівникові ОСОБА_1 заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного розрахунку та моральної шкоди, враховуючи норми КЗпП України.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення належних сум солідарно, суди обґрунтовано зазначили, що трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена. Черкаська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, та вважає, що вимоги до Черкаської міської ради безпідставні, оскільки відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах. При цьому КП «СУБ «Митниця» не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність.

Посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду в справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) та на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Єршов проти Російської Федерації», є безпідставними, оскільки в зазначених справах встановлено інші, ніж у вказаній справі обставини, зокрема, що діями територіальної громади створене ним комунальне підприємство доведено до банкрутства, що відповідно до норм чинного законодавства є підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями цього підприємства в межах ліквідаційної процедури.

Крім того, у постанові, на яку посилається ОСОБА_1 , Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі банкрутства такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності.

Тобто для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства (роботодавця) та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема, мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства.

У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідно до способу утворення КП «СУБ «Митниця» є унітарним, комерційним підприємством та діє з метою отримання прибутку і на момент розгляду справи не є ліквідованим.

Згідно з пунктом 1.8 Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, а відповідно до пункту 1.6 Статуту підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, встановивши відсутність підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за зобов`язаннями створеного нею комунального комерційного підприємства, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про покладання обов`язку із виплати грошових зобов`язань, що виникли на підставі трудових правовідносин, саме на КП «СУБ «Митниця» як роботодавця.

При цьому, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду не має підстав для застосування до цих правовідносин також рішень ЄСПЛ у справах «Міхайленки та інші проти України» від 30 листопада 2004 року та «Єршова проти Російської Федерації» від 10 квітня 2010 року, оскільки Європейський суд, вважаючи, що держава несе відповідальність за несплату позивачеві стягнутих рішеннями національних судів коштів, виходив із відповідальності держави за фінансування казенних підприємств та положень частини сьомої статті 77 ГК України, що не суперечить правовій позиції, висловленій у цій справі.

Не можна застосувати до цих правовідносин також й позицію, висловлену ЄСПЛ у справі «Єршов проти Російської Федерації» від 10 квітня 2010 року, оскільки суд виходив з того, що заявники звернулись до працедавця з вимогами, отримали судові рішення на свою користь, однак судові рішення не були виконані у зв`язку з діями засновника комунальних підприємств. Така позиція відповідає змісту статті 619 ЦК України, яка передбачає як умову для покладення субсидіарної відповідальності звернення до відповідальної особи та її неспроможність задовольнити вимоги кредитора.

У вказаній справі унітарне підприємство, до якого було подано позов колишнім працівником, перебувало у процедурі банкрутства і було оголошено банкрутом ще до того, як позивач пред`явила до виконання виконавчий документ. Крім того, було встановлено публічний характер діяльності підприємства.

Позивач з вимогами до роботодавця звернулася у цій справі і суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення її вимог. Факт неспроможності роботодавця виконати рішення суду може бути встановлений лише за результатами виконання цього судового рішення або у процедурі банкрутства.

Доводи касаційної скарги про те, що КП «СУБ «Митниця» існує формально, не здійснює діяльності, а тому Черкаська міська рада повинна нести солідарну відповідальність за борги із заробітної плати разом зі створеним нею підприємством, не ґрунтуються на законі.

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Висновки про правильне застосування норм права

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлює такий висновок про застосування норми права.

Субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: В. С. Висоцька

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

В. І. Крат

Є. В. Синельников

М. Є. Червинська