Справа № 758/7856/18 Головуючий в суді І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження № 22ц-824/3823/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, заборгованості за аліментами за минулий час та додаткових витрат,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини - малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, стягнути з відповідача аліменти за минулий час за період з квітня 2014 р. до червня 2018 р., стягнути з відповідача 50% витрат на медичне лікування та обстеження людини у розмірі 5 933, 00 грн., а також стягувати з відповідача на її користь одноразово щорічно грошові кошти у розмірі 2000, 00 грн. для забезпечення виїзду дитини на оздоровлення на літній відпочинок в червні кожного року, починаючи з 15 червня 2018 року і до повноліття дитини.

Позов обґрунтований тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2003 року по 10 жовтня 2006 року, але з січня 2008 року були відновлені стосунки з відповідачем та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_4 .

Вказує, що 10 травня 2011 року між сторонами було підписано письмовий договір про сплату аліментів на утримання дитини, від нотаріального посвідчення якого відповідач ухилявся, але умови за яким він виконував лише до березня 2013 року, також вказує, що дитина проживає разом з нею, але відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає, при цьому має неофіційний дохід, має рухоме та нерухоме майно, крім того вона постійно несе додаткові витрати, пов`язані із лікуванням дитини.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року позов задоволено частково, Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину в розмірі 2 442,05 грн., а у задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких: ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення змінити в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню, з 1/3 частини доходів на 1/4 частину доходів, а ОСОБА_2 просить рішення у частині відмови у задоволенні інших позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що місцевим судом не було враховано усіх обставин справи, крім того судом першої інстанції безпідставно стягнуто з нього аліменти у розмірі 1/3 частини від доходу, оскільки Сімейний Кодекс України передбачає право на стягнення лише 1/4 частини від доходу платника аліментів, тому вважає рішення суду у цій частині необґрунтованим.

У свою чергу, ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційної скарги зокрема вказує про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час за період з квітня 2014 року по 15 червня 2018 року, оскільки нею у цей період вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, однак вона не могла їх одержати у зв`язку із ухиленням відповідача від їх сплати, крім того суд також належним чином не мотивував свою відмову у задоволенні інших позовних вимог про стягнення додаткових витрат на медичне лікування та обстеження дитини у розмірі 5 933, 00 грн. та додаткових витрат на оздоровлення і літній відпочинок дитини щорічно, тому вважає рішення суду в цій частині таким, що не відповідає вимогам Закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 працездатний, має задовільний стан здоров`я, мешкає окремо від позивачки та доньки, добровільно кошти на утримання дитини не надає, через що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, і вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, не суперечить чинному законодавству. Крім того, місцевий суд виходив з того, що позивачка понесла додаткові витрати, пов`язані із лікуванням дитини, розмір яких документально підтверджений у сумі 4884, 10 грн., тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 2442, 05 грн. - половина понесених додаткових витрат. При цьому, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги не гуртуються на вимогах Закону, крім того укладений між сторонами договір про сплату аліментів від 10 травня 2011 року не був нотаріально посвідчений, через що не породив правових наслідків для сторін, тому правові підстави для стягнення з відповідача аліментів за минулий час відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі є батьками малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 17 грудня 2010 року Відділом РАЦС Подільського РУЮ у м.Києві.

Відповідач ОСОБА_1 офіційно не працює з 29 листопада 2013 року, перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 та має малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.140-141).

З матеріалів справи також вбачається, що між сторонами був підписаний договір про сплату аліментів на дитину від 10 травня 2011 року, який укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення (а.с.7-8).

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Зі змісту ст. 27 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 182 СК України вбачається, що при визначенні розміру аліментів суд має враховувати ряд обставин, як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. Разом з тим, визначальним при вирішенні питання про розмір аліментів є інтереси дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , яка проживає разом з позивачкою, в розмірі1/3 частини доходу щомісячно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 є працездатним чоловіком, має задовільний стан здоров`я, при цьому зобов`язаний утримувати малолітню доньку, разом з тим не довів наявність істотних обставин, які не дозволяють йому сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, тому суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не підтверджені належними, допустимими доказами і не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Згідно статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз`яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою.

Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину має обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (витяг з постанови Верховного Суду України від 24.02.2016р. у справі № 6-1296цс15).

Таким чином, оскільки на підтвердження вимог у частині стягнення з відповідача додаткових витрат, пов`язаних із лікуванням дитини, позивачкою надано письмові докази, які підтверджують фактичне понесення витрат на дитину лише у розмірі 4884,10 грн., то місцевим судом обґрунтовано стягнуто з відповідача саме 2442, 05 грн. цих витрат.

Доводи ОСОБА_2 про те, що нею підтверджено понесення додаткових витрат на лікування дитини у розмірі 5 933, 00 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки це не підтверджуються матеріалами справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що позивачкою не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вона відповідно до ст. 191 СК України вживала необхідних офіційних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, при цьому позивачка посилається саме на невиконання відповідачем підписаного між сторонами договору про сплату аліментів на дитину від 10 травня 2011 року як на підставу для стягнення з відповідача аліментів за минулий період. Однак цей договір не було нотаріально посвідчено, тому він не породжує юридичних наслідків щодо його невиконання, а доказів вжиття інших офіційних заходів щодо отримання аліментів з відповідача позивачкою не надано, через що підстави для задоволення цих вимог відсутні.

Також позивачкою не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження можливого понесення додаткових витрат у майбутньому на відпочинок дитини, належним чином не обґрунтовано саме цей розмір додаткових витрат, через що місцевий суд також обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Інші доводи апеляційних скарг були предметом перевірки під час розгляду справи в місцевому суді і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що місцевим судом було порушено норми матеріального або процесуального права, а тому також не можуть підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: