КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7349/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Київ

Справа № 756/14544/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Оніщука М.І., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року, постановлену у складі судді Луценка О.М., про відмову у відкритті провадження

у справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, треті особи: Оболонська районна м. Києві державна адміністрація, Управління (Центр) надання адміністративних послуг Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про зняття арешту з нерухомого майна,

встановив:

31 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оболонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про зняття арешту з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/1338/14-к; провадження 1-кс/756/1192/14 від 30.09.2014 року за номером про обтяження: 7253266 від 07.10.2014, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

30 вересня 2014 року в межах досудового розслідування кримінального провадження за клопотанням слідчого СВ Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві Чабана А.О. слідчим суддею Оболонського районного суду м. Києва Мамонтовою І.Ю. було постановлено ухвалу про накладення арешту на вказану вище квартиру.

У грудні 2018 року позивачу стало відомо, що кримінальне провадження № 0008084 від 20.09.2014 року, в якому ОСОБА_1 була залучена як потерпіла, закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю події вчинення злочину.

Оскільки постановою слідчого про закриття кримінального провадження питання про скасування арешту нерухомого майна - не вирішено, а чинний КПК України не передбачає процедури вирішення питання щодо скасування арешту у закритій кримінальній справі, просила прийняти позовну заяву до розгляду та задовольнити позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, а також скасувати запис про обтяження, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки питання про зняття арешту в даному випадку підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Звертає увагу на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17 року, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, з подібних правовідносин, зазмістом яких вирішення питання про зняття арешту судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Крім того, посилається на те, що оскаржувана ухвала була постановлена судом першої інстанції вже після того, як матеріали даної справи повернулися з Київського апеляційного суду до Оболонського районного суду м. Києва разом з постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у даній справі, відповідно до якої апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року, яка є подібною до оскаржуваної ухвали, скасовано, дану справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, що підтверджуються зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 19.09.2014 року вона зверталась до Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, а саме з приводу того, що у не встановлений час, невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , майнові права на яку було придбано ОСОБА_1 за відповідним договором. 30.09.2014 року в межах кримінального провадження № 0008084 за клопотанням слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Чабана А. О. слідчим суддею Оболонського районного суду м. Києва Мамонтовою І.Ю. було постановлено ухвалу у справі № 756/13388/14-к, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Наприкінці 2018 року слідчий повідомив ОСОБА_1 , що кримінальне провадження № 0008084 закрито, а відповідну постанову про закриття вказаного кримінального провадження було надіслано ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку. Проте, станом на 15.10.2019 року ОСОБА_1 так і не отримала жодної постанови та/або будь-якого іншого документу про закриття кримінального провадження № 0008084.

Позивач за відповідним судовим рішенням набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та станом на 15.10.2019 року є єдиною законною власницею зазначеної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 184813563 від 15.10.2019 року. Також із вказаної Інформаційної довідки вбачається, що до цього часу на квартирі АДРЕСА_1 наявне обтяження, а саме арешт, а підставою його виникнення вказано ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року.

Вказує, що в подальшому адвокат Грушко Є.О. листом від 28.10.2019 року був повідомлений про те, що кримінальне провадження № 0008084 закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України. Зі зміступостанови про закриття кримінального провадження вбачається, що в порушення вимог статті 174 КПК України, в ній не міститься вказівки про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, станом на 31.10.2019 року кримінальне провадження № 0008084 закрито, однак арешт на майно - квартиру АДРЕСА_1 , який було накладено в рамках зазначеного кримінального провадження, не скасований, що в свою чергу, грубо порушує конституційні права ОСОБА_1 , а саме - право власності, що включає в себе права вільного володіння, користування та розпоряджання своїм нерухомим майном.

Звертає увагу на те, що слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про скасування арешту майна виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України. Процедури вирішення вказаного питання проза межами кримінального провадження, в тому числі в кримінальній справі, закритій органом досудового слідства, КПК України не передбачено.

Вказує, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства, тому суд дійшов висновку, що даний позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження колегія суддів не погоджується враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1, п. 3 ч.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що постановою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року в межах кримінального провадження № 0008084 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Кримінальне провадження № 0008084 від 20.09.2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч.4 ст. 190 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю події вчинення злочину.

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 , у постанові про закриття кримінального провадження питання щодо скасування арешту з нерухомого майна не вирішено.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (ч. 2 ст. 174 КПК України ).

Відповідно до ч.3 ст. 174 КПК України, прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України ).

Згідно з висновками, викладеними в пунктах 47-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17, відповідно до ст. 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому в застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальний процесуальний закон не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Відповідно до змісту позовної заяви, кримінальна справа № 0008084 від 20.09.2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч.4 ст. 190 КК України, в якій було накладено арешт на належну позивачу квартиру, до суду не надходила.

Відтак, суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до органу досудового розслідування (п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17).

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у цій справі не є судом, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, закриваючи провадження у справі з огляду на те, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, порушили норми процесуального права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду, та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 червня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Оніщук М.І.

Немировська О.В.