Дата документу 17.06.2020
Провадження № 2/334/46/20
17 червня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.,
при секретарі Сагайдак Г.В,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про виселення,
АТ «Банк «Фінанси та Кредит`звернувсядо суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про виселення, де вказав, що 03 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Банком «Фінанси та кредит» був укладений Кредитний договір №5-4000-087И, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні ресурси в сумі 70 800,00 доларів США.
При укладенні Кредитного договору ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання повернути кредит до 03 серпня 2027 року та сплачувативідсотки за користування кредитом банку, згідно процентної ставки 13,6% відсотків річних.
Кредитні кошти було видано з цільовим призначенням для придбання квартири АДРЕСА_1 .
В забезпечення виконання зобов`язань за даним Кредитним договором було укладено іпотечний договір № 5-4000-0871 від 03.08.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В. за реєстровим № 2257 (надалі Іпотечний договір).
Відповідно до п.1 Іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат, має загальну площу 69,91 кв.м, та житлову площу 43,9 кв.м (надалі Предмет іпотеки).
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки а також просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-480/2010 року від 18.05.2010 року позов було задоволено, було розірвано Кредитний договір №5-400-087К від 03.08.2007р., стягнуто заборгованість за кредитним договором та звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .
У відповідності до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягненняна передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з ч.3 ст.109 Житлового кодексу України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
На адресу Відповідачів які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, Банком неодноразово направлялись вимоги про добровільне виселення з приміщення. Зазначені вимоги направлялись Відповідачам 08.08.2014 року, 10.08.2015 року через Укрпошту та повертались за закінченням строку зберігання.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи без їх участі, та наполягав на задоволені позову в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не надали, з заявою про розгляд справи у їх відсутності до суду не звертались, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим, відповідно до ст. ст.223, 280-282 ЦПК України зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення.
Розглянувши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
В судовому засіданні було встановлено, що 03 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір №5-4000-087И, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні ресурси в сумі 70 800,00 доларів США.
При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 відповідно достатті 509 Цивільного кодексу Україниприйняв на себе зобов`язання повернути кредит до 03 серпня 2027 року та сплачувати відсотки за користування кредитом Позивачу, згідно процентної ставки 13.5% відсотків річних.
Кредитні кошти було видано з цільовим призначенням для придбання квартири АДРЕСА_1 . (а.с.5-9)
В забезпечення виконання зобов`язань за даним Кредитним договором було укладено іпотечний договір № 5-4000-0871 від 03.08.2007р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В. за реєстровим № 2257. (а.с.10-11)
Відповідно до частини першоїстатті 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя 18 травня 2010 року у справі № 2-480/2010р., розірвано Кредитний договір № 5-400-087И від 03.08.2007 року, укладений між АТ « Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 822 510,12 гривень, також було звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею69.91 кв.м., житловою площею43.9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності та є предметом іпотечного договору № 5-4000-0871 від 03.08.2007 року, рішення набрало законної сили. (а.с. 12-13)

На адресу Відповідачів які зареєстровані та проживають у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, Позивачем неодноразово направлялись вимоги про добровільне виселення з приміщення. Зазначені вимоги направлялись Відповідачам 08.08.2014 року, 10.08.2015 року. (а.с. 15-19)

Як вбачається з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язанням власника, що закріплено п.8 ч.1 ст.346 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону , житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (особистого, немайнового або майнового) у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних справ та інтересів, крім іншого, може бути припинення дії, яка порушує право або зобов`язання вчинити певні дії, тощо.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 продовжують користуватися квартирою, на яку звернуто стягнення та проживають в ній.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК України громадянам, яких висиляють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до правової позиція ВСУ у справі № 6-2947цс15 від 3 лютого 2016р. за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322ЖК УРСР.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що квартира придбана за рахунок кредитних коштів та її передано в іпотеку, та рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1218 грн., які були сплачені позивачем при зверненні з позовом до суду.

Керуючись ст.ст.15, 16, 316, 319, 321, 346,391 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Виселити з квартири АДРЕСА_1 , що є предметом Іпотечного договору №5-4000-0871 від 03.08.2007р., осіб які там зареєстровані, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 та гр. ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1218 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень) в рівних частинах з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.06.2020.

Суддя: Баруліна Т. Є.