Провадження №22-ц/824/4763/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в місті Києві про захист честі та гідності,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист честі та гідності, який обґрунтовував наступним:

21.02.2002 року він надав Київській міській філії ПАТ «Укртелеком» дві заяви - про зняття з його телефону виходів на здійснення міжміського в межах України й міжнародного телефонного зв`язку, а також про надання 50% знижки за користування телефоном як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. У вересні 2014 року філія ПАТ «Укртелеком» нав`язав йому тарифний план «Домашній Мінімальний», а в платіжних документах фальшувалися дані, у зв`язку з чим він не сплачував кошти за ненадані послуги. На його звернення до вказаної компанії щодо усунення порушень належного реагування здійснено не було, у зв`язку з чим він як споживач послуг звернувся до відповідача із заявою про проведення позапланової перевірки. 29.05.2015 року у відповіді на його заяву відповідач зазначив, що підстави для застосування до ПАТ «Укртелеком» санкцій, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні. З наданою відповіддю позивач не погоджується, вважає процедуру проведення перевірки недотриманою та такою, що не відбулася..

У липні 2017 року від відповідача надійшов лист з повідомленням про проведення позапланової перевірки ПАТ «Укртелеком» та запропоновано звернутись до останнього для вирішення питань щодо зміни тарифного плану та призначення пільг. Таку відповідь позивач вважає неправомірною, а перевірку такою, що не відбулася, сплачені ним кошти за ненадані послуги йому ніхто не повернув. Крім того вважає, що відповідач неналежно виконував свої службові обов`язки, не відображав фактів порушень в акті перевірки та упереджено ставився до нього.

Позивач вважає, що відповідачем у його листах було повідомлено недостовірну інформацію, чим спричинено моральну шкоду, що потягнула погіршення стану здоров`я і необхідність звертатися за медичною допомогою, витрачаючи на це кошти. Вважає свої права порушеними, просить зобов`язати відповідача спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать його честь та гідність, а також стягнути з нього моральну шкоду.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту поширення недостовірної інформації відносно нього, відтак порушено його особисті немайнові права, що негативно впливає на честь і гідність позивача. З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Незважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом про захист честі й гідності, переважна більшість його доводів (як і доводів апеляційної скарги) стосуються незаконності з його точки зору дій відповідача щодо неналежної перевірки звернень до вказаної служби. В той же час оцінка в судовому порядку законності дій/бездіяльності державного органу здійснюється в порядку адміністративного судочинства в ході розгляду відповідних адміністративних позовів (ст. 5, 19, 20 КАС України).

В свою чергу, вирішення спорів щодо захисту честі й гідності віднесена до компетенції судів загальної юрисдикції. В той же час звернення до суду з позовом про захист честі і гідності встановлює певні особливості розгляду справи, оскільки у справах такої категорії мають бути вирішенні питання щодо того, чи було розповсюджено відносно позивача інформацію, чи була така інформація недостовірною та чи завдало таке розповсюдження шкоди інтересам позивача.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням.

З матеріалів справи вбачається що під поширенням недостовірної інформації позивач в своєму позові зазначає саме зазначення недостовірних з його точки зору обставин у відповідях на його звернення, адресованих безпосередньо йому самому. За таких умов правова конструкція складу такого роду правопорушення є неповною, оскільки наявності поширення відповідачем інформації відносно позивача в розумінні справ даної категорії суд встановити не може. В свою чергу це виключає можливість покладення відповідальності на відповідача в рамках позову про захист честі та гідності (без необхідності здійснення оцінки характеру такої інформації).

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності в рамках даної справи на відповідача за основною вимогою, не може бути задоволена і вимога про стягнення шкоди, спричинення якої позивач обґрунтував таким поширенням недостовірної інформації. Окрім того, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України судові витрати позивача також не підлягають відшкодуванню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає порушень судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, на які посилався апелянт і які могли б стати підставою для невірного вирішення справи по суті питання. Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько