КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 939/65/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7457/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Міланіч А.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 2-5).

У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом , в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , зобов`язавши її сплатити ОСОБА_2 вартість Ѕ частини даної квартири, а саме 676 461,00 грн., стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 20-22).

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на таких умовах. За ОСОБА_3 визнається право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . та квартиру АДРЕСА_2 . У день підписання мирової угоди, тобто 26 лютого 2020 року, ОСОБА_3 сплачує ОСОБА_2 вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 в сумі 700 000,00 грн. Від стягнення з ОСОБА_2 понесених судових витрат у вигляді судового збору та надання правової допомоги ОСОБА_3 відмовляється. Провадження у справі закрито. Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету судовий збір в сумі 5 255,00 грн. Повернуто ОСОБА_3 з державного бюджету судовий збір в сумі 5 255,00 грн. (а.с. 69-70).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 16 березня 2020 року представник ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі - адвокат Джгун К.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 79-111).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_1 є особою, яка не брала участі у справі, проте суд вирішив питання про її права та інтереси. Так, 24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 позику у сумі 7 464 000,00 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2016 року. 29 грудня 2016 року відповідно до договору про внесення змін № 1 до договору позики було внесено зміни та подовжено строк повернення позики до 31 грудня 2017 року.

21 листопада 2019 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики приватним нотаріусом Київського КМНО Апатенко М.А. було вчинено виконавчі написи, які зареєстровані в реєстрі за № 1559 та № 1560. На підставі цих виконавчих написів приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. було відкрито виконавче провадження № 60699799 та виконавче провадження № 60701208, боржником за якими є ОСОБА_2 , а стягувачам є ОСОБА_1

21 листопада 2019 року в межах ВП № 60699799 на все майно ОСОБА_2 було накладено арешт, а 28 січня 2020 року в межах ВП № 60699799 винесено постанову про опис та арешт квартири АДРЕСА_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Враховуючи вищевикладене, станом на момент затвердження мирової угоди та поділу майна між сторонами у даній справі, у тому числі й квартири АДРЕСА_2 , щодо майна ОСОБА_5 в інтересах апелянта накладено арешт з метою забезпечення реального виконання зобов`язання ОСОБА_5 за договором позики.

Зазначила, суд в порушення норм процесуального права суд не надав оцінки фактичним обставинам, викладеним в заяві про залучення її як третьої особи, та не вирішив дану заяву, натомість затвердив мирову угоду. Тобто на час затвердження мирової угоди оскаржуваною ухвалою, квартиру АДРЕСА_2 відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника від 28 січня 2020 року було описано, як майно, за рахунок якого може бути погашена заборгованість за договором позики.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 березня 2020 року слідує, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали спірна квартира АДРЕСА_2 перебувала під арештом, накладеним приватним виконавцем.

Отже, оскаржувана ухвала, якою затверджено мирову угоду, яка стосується майна боржника, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків стягувача, оскільки впливає на можливість виконання вчиненого на користь кредитора виконавчого напису про стягнення з позичальника заборгованості за договором позики та унеможливлює отримання стягувачем задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Забродський В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін (а.с. 128-136).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Джгун К.В. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_3 - адвокат Забродський В.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, були сповіщені належним чином, про що у справі наявні докази. ОСОБА_2 подав письмову заяву, в якій зазначив свою обізнаність про розгляд справи апеляційним судом та просив розглядати справу у його відсутність, проте, у випадку відхилення поданих ним клопотань (про закриття апеляційного провадження та зупинення розгляду справи) просив розгляд справи відкласти (а.с. 152-157, 161-215).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, « Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наслідки розгляду судом клопотань заявника не є підставою для відкладення розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 7 464 000,00 грн., що еквівалентно 300 000,00 доларів США, та зобов`язався повернути до 31 грудня 2016 року. Процентна ставка відсутня (а.с. 88-89).

29 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору позики від 24 червня 2016 року, яким були внесені зміни та подовжено строк повернення позики до 31 грудня 2017 року (а.с. 90-91).

21 листопада 2019 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. було вчинено виконавчі написи, які зареєстровані в реєстрі за № 1559 та № 1560 щодо стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості 7 464 000,00 грн., інфляційне збільшення три проценти річних 1 420 511,81 грн. (а.с. 92-95).

На підставі цих виконавчих написів приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бережним Я.В. було відкрито виконавче провадження № 60699799 та виконавче провадження № 60701208, боржником за якими є ОСОБА_2 , а стягувачам є ОСОБА_1 (а.с. 97).

За змістом ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу (ч. 2 ст. 207 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі (ч. 4 ст. 207 ЦПК України).

Затверджуючи мирову угоду суд першої інстанції виходив того, що мирова угода на зазначених умовах не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 лютого 2020 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 51-53).

21 листопада 2019 року постановою приватного виконавця Бережного Я.В. в межах ВП № 60699799 на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 було накладено арешт (а.с. 96).

28 січня 2020 року в межах ЗВП № 60768911 та ВП № 60699799 було винесено постанову приватним виконавцем Бережним Я.В. про опис та арешт квартири АДРЕСА_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 (а.с. 98-99).

За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали спірна квартира АДРЕСА_2 перебувала під арештом, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 листопада 2019 року був внесений відповідний запис обтяження - арешт нерухомого майна (а.с. 85-87).

Враховуючи вищевикладене, станом на день подання позовів та на момент затвердження мирової угоди з метою поділу майна між сторонами у даній справі, зокрема квартири АДРЕСА_2 , щодо майна ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 було накладено арешт з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_5 за договором позики.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 29 січня 2020 року у справі № 711/10526/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813св18).

Зважаючи на наведене, колегія суддів відхилила заяву ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження у цій справі (а.с. 161-166).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

Колегія суддів зауважила, що 14 лютого 2020 року, тобто до постановлення оскаржуваної ухвали, до Бородянського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про її вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору із наведенням вищезазначених обставин і доказів. Факт отримання районним судом вказаної заяви підтверджується відміткою працівників пошти про вручення поштового відправлення уповноваженій особі суду. Проте у справі відсутні докази розгляду і вирішення цієї заяви судом (а.с. 101-103).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до ст. 379 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити.

УхвалуБородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 19 червня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова