Провадження № 2/234/907/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Заборського В.О., за участю секретаря судового засідання Антонюка Д.І., позивача ОСОБА_1 , адвоката Лозового І.О., який діє за дорученням законного представника відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , представника Органу опіки та піклування Краматорської міської ради Лісової Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_1 , законний представник ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона, її чоловік ОСОБА_3 та її сини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у співвласника ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_1 , яку він зареєстрував в їх спільній квартирі, хоча після одруження він, його дружина та дитина проживали в іншому місті. Після розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 повернувся в їх спільну квартиру, а його дружина з дитиною до квартири своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають до теперішнього часу.

На теперішній час позивач разом із чоловіком та синами вирішили розпорядитися своєю квартирою, однак в ній зареєстрована малолітня онука. Всі співвласники підтримують її намір визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою. Батько дитини ОСОБА_4 також наполягає на вимогах позивача, але мати дитини не бажає в добровільному порядку зняти Софію з реєстрації, що і вимусило звернутися з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що її син ОСОБА_4 після народження у нього доньки зареєстрував її у квартирі, що належить їм на праві спільної часткової власності, однак онучка в квартирі ніколи не проживала. На теперішній час вона разом із чоловіком та синами вирішили продати належну їм квартиру, але цьому перешкоджає реєстрація в квартирі малолітньої онуки. Батько дитини ОСОБА_4 також не заперечує проти зняття доньки з реєстрації в їх квартирі. Матері дитини ОСОБА_2 на праві власності належить частка в квартирі її батьків, де вони зараз фактично і проживають, однак вона добровільно відмовляється зняти дитину з реєстрації в спірній квартирі.

В судовому засіданні адвокат Лозовий І.О., який діє за дорученням законного представника відповідача ОСОБА_2 , просив у задоволенні позовних вимог відмовити, так як малолітня дитина зареєстрована за місцем проживання свого батька ОСОБА_4 , місце її реєстрації було визначено батьками за взаємною згодою, тому відсутні підстави визнати малолітню ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив їх задовольнити.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, суду надали заяви про підтримання позовних вимог ОСОБА_1 та розгляну справу у їх відсутності.

Представник Органу опіки та піклування ОСОБА_7 , для захисту прав малолітньої ОСОБА_1 , просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази встановив наступне.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1997 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належить позивачці ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , право власності на яку зареєстровано 11.12.1997 року в БТІ м. Краматорська.

Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського МУЮ у Донецькій області 12.03.2011 року складено відповідний запис №962, її батьком є ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_2 ..

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13.03.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. В описовій частині даного рішення зазначено, що подружжя з 04.03.2014 року припинили спільне сімейне життя, донька ОСОБА_8 за згодою сторін проживає із матір`ю.

За даними Довідки №41683 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, яка видана 08.10.2019 року ОСОБА_1 Відділом обліку проживання фізичних осіб в квартирі АДРЕСА_3 осіб, а саме: заявник ОСОБА_1 , чоловік ОСОБА_3 , сини: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки №56874 про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 13.07.2011 року.

За інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_4 .

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

За положеннями ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщенням протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Аналогічні правові висновки міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, малолітня дитина ОСОБА_1 за фактом народження набула право користування спірною квартирою, в якій зареєстрована за взаємною згодою матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_4 , який є співвласником квартири, проте користуватися своїм правом певний час не має можливості, оскільки рішенням суду, яке набрало чинності, шлюб її батьків розірвано, за згодою батьків її місце проживання визначено з матір`ю, у зв`язку із чим остання проживає разом зі своєю матір`ю окремо від батька за іншою адресою, однак це не є підставою для припинення у малолітньої дитини права користування жилим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, оскільки вона в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання і зможе реалізувати його лише за досягнення певного віку, а наявність у матері, з якою вона фактично проживає, права власності на частку житла не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_1 , законний представник ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.06.2020 року.

Суддя Краматорського міського суду В. О. Заборський