Номер провадження 2/754/764/20
Справа №754/6055/19
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Панченко О.М.

при секретарі Чехун Ю.В.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Артеменка П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до державного реєстратора КП «Реєстраійне бюро» Тарасенка І.М., ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання протиправним та скасування рішення. Мотивує вимоги позову тим, що 06.05.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ним було укладено кредитний договір №031.29-08/394. Згідно п.1.1 кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 70 000.00 доларів США зі сплатою 13,50% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 05.05.2028 року. В забезпечення виконання кредитного договору між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем, 06.05.2008 року було укладено іпотечний договір №42.02.-11/429, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Затварницькою І.П., за реєстровим №1809. Відповідно до п.1.1 Іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту від 06.05.2008 року, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.05.2008 року. В квітні 2019 року позивачем було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна згідно з якою, власником квартири АДРЕСА_2 є не позивач, а ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідно до вищевказаної довідки, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2019 року державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. Підставою виникнення права власності зазначено іпотечний договір №42.02-11/49 виданий 06.05.2008 року, видавник Затварницька І.П., нотаріус КМНО, виданий 22.01.2019 року, видавник АТ «Укрсоцбанк». Таким чином, перехід права власності на належну позивачу квартиру відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення його прав, які підлягають захисту у судовому порядку з огляду на те, що реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» була здійснена відповідачем без достатніх правових підстав, з порушенням норм ЗУ «Про іпотеку»; відповідачем було вчинено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч вимогам с. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; право власності на квартиру було набуто ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мараторію на примусове відчуження житла. Тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом, просив суд визнати дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича щодо проведення 27.03.2019 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» - незаконними; визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора індексний № 46267899 від 02.04.2019 року, згідно з яким 27.03.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 06.05.2008 року №42.02.-11/429.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2019 року прийнято цивільну справу до провадження суду, призначено її підготовчий розгляд.

Ухвалою суду від 25.04.2019 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

28.05.2019 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою суду від 29.05.2019 року витребувано докази у справі від державного реєстратора Тарасенка І.М.

28.11.2019 року представником відповідача АТ «Укрсоцбанк» до суду подано заяву про заміну сторони правонаступником - АТ «Альфабанк».

Ухвалою суду від 28.11.2019 року витребувано докази у справі від Департаменту з питань реєстрації КМДА.

23.12.2019 року ухвалою суду замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфабанк» та закрито підготовчий розгляд справи.

Представники позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримали позовні вимоги, просили суд про їх задоволення.

Представник відповідача АТ «Альфа Банк» в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, що викладені у письмовому відзиві.

Відповідач державний реєстратор Тарасенко І.М. в судові засідання не з`являвся, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 06.05.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем у справі було укладено кредитний договір №031.29-08/394.

Згідно п.1.1 кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 70 000.00 доларів США зі сплатою 13,50% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 05.05.2028 року.

В забезпечення виконання кредитного договору між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем, 06.05.2008 року було укладено іпотечний договір №42.02.-11/429, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Затварницькою І.П., за реєстровим №1809.

Відповідно до п.1.1 Іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту від 06.05.2008 року, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.05.2008 року.

В квітні 2019 року позивачем було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна згідно з якою, власником квартири АДРЕСА_2 є не позивач, а ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до вищевказаної довідки, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2019 року державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М.

Підставою виникнення права власності зазначено іпотечний договір №42.02-11/49 виданий 06.05.2008 року, видавник Затварницька І.П., нотаріус КМНО, виданий 22.01.2019 року, видавник АТ «Укрсоцбанк».

Як убачається з матеріалів справи, спірні у цій справі правовідносини пов`язані з реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру позивача, та виникли у зв`язку із запереченням позивачем такого права, а отже, існує спір про право. Такий спір суди мають вирішувати за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору від 06 травня 2008 року, зокрема п.4.1 Договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Згідно із ст.ст.35,36 ЗУ «Про іпотеку» у випадку порушення кредитного договору позичальником або іпотечного договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. У разі, якщо вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Із наведеного слідує, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Як підтверджується матеріалами справи, заперечуючи проти задоволення вимог позову, відповідач АТ «Альфа Банк» зазначав, що позивачу направлялося повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

При цьому із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 52) слідує, що позивач особисто не отримав письмової вимоги, вимога повернулася за закінченням встановленого строку зберігання.

Таким чином, суд приходить до правомірного висновку про те, що позивач у справі не отримував повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотеко держатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №163018459 від 10.04.2019 року в розділі «Підстава виникнення права власності» у ПАТ «Укрсоцбанк» не зазначено документ, який би посвідчував проведення оцінки предмета іпотеки у відповідності до вимог ЗУ «Про іпотеку».

Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Квартира АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 97.2 кв. м. та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» ) як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору від 06 травня 2008 року № 031.29-08/394, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у відповідача Державного реєстратора Тарасенка І.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк»).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. від 02.04.2019 року, згідно з яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №30988309 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», то судом встановлено наступне.

Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме про визнання протиправним та скасування саме запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк»), а не рішення державного реєстратора.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими стороною позивача, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі застереження в іпотечному договорі, договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодацем та іпотекодержателем не укладався. Крім того, право власності на спірну квартиру було набуто ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк») в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мараторію на примусове відчуження житла, також представником відповідача не надано суду доказів, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмета іпотеки, а відтак державним реєстратором не були дотримані положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково, оскільки факт протиправності прийнятого стороною відповідача рішення знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не був спростований доказами сторони відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 265, 266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Альфа Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігора Миколайовича про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити частково.

Визнати дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігора Миколайовича щодо проведення 27.03.2019 року державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк») - незаконними.

Визнати протиправним і скасувати запис про право власності №30988309 від 27.03.2019 року на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк»).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.06.2020 року.

Суддя: О.М. Панченко