Справа № 653/2660/19
Провадження № 2/653/178/20
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

09 червня 2020 року

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи Малецького Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 травня 2013 року між ним та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_4 оглу ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що на початку 2018 року вони фактично припинили спільне проживання. З жовтня 2018 року діти стали проживати разом з ним і знаходяться на його утриманні. Мати дітей на даний час мешкає в місті Києві і фактично участі в утриманні і вихованні дітей не приймає.

У зв`язку з викладеним просить визначити місце проживання дітей разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені судові витрати

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 уточнили позовні вимоги, та посилаючись на обставини, викладені у позові, просили визначити місце проживання дітей разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи ОСОБА_7 проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 була повідомлена про день, час та місце розгляду справи належним чином, через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 18 травня 2013 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 18 травня 2013 року Залізничним відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим.

Позивач та відповідач є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 14 грудня 2016 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження від 16 липня 2014 року видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області).

Згідно акту оцінки потреб сім`ї, висновку оцінки потреб сім`ї від 18 жовтня 2018 року неповнолітні діти проживають разом з батьком, бабусею та дідусем, мають нормальне самопочуття, емоційний стан, довірливі стосунки з батьком, дідусем та бабусею, забезпечені харчуванням, умовами для навчання та відпочинку. Батько має постійний заробіток (підприємець). Помешкання у якому проживає сім`я відповідає санітарно-гігієнічним нормам, є безпечним для дитини, дитина має окреме ліжко, місце для гри та навчання.

З висновку районної державної адміністрації про призначення місця проживання малолітніх дітей від 04 березня 2020 року вбачається, що позивач разом з дітьми та своїми батьками проживає в приватному житловому будинку. У помешканні є все необхідне для комфортного проживання. ОСОБА_1 бажає займатись вихованням дітей, стверджує, що з 2018 року самостійно виховує та доглядає дітей. Зі слів останнього мати дітей з 2018 року не займається вихованням та утриманням дітей, не піклується про них та не мала намірів забрати дітей за місцем свого проживання. 13 грудня 2019 року питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Генічеської районної державної адміністрації, на засідання якої відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. За результатами розгляду питання про місце проживання дітей орган опіки та піклування вважає доцільним рекомендувати визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з батьком.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , пояснив, що діти проживають з позивачем, який їх виховує та піклується про них. Матір дітей він ніколи не бачив, вихованням дітей вона не займається.

Свідок ОСОБА_9 , який є батьком позивача, у судовому засіданні пояснив, що вихованням та утриманням дітей займається позивач, мати дітей покинула сім`ю та не проживає з ними.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (далі - СК України). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Як визначено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року справа № 279/2471/18, вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, встановивши, що: діти з 2018 року постійно проживають з батьком і зміна місця її проживання може порушити їх сталі соціальні зв`язки, вихованням дітей займається батько, який відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, створив для дітей необхідні умови для проживання і розвитку та враховуючи, що відповідач не надала жодних доказів, які б спростовували встановлені судом обставини та підтверджували виконання нею батьківських обов`язків, піклування про дітей, зацікавленість їх повсякденним життям та потребами, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно визначити разом з батьком - ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 7, 141, 150-151, 155, 157, 161 СК України, ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 289, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Генічеської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 10 червня 2020 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова