Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 462/8604/15-ц

провадження № 61-40716св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Львівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

третя особа - орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року в складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Львівського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, третя особа - орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про встановлення факту батьківства та зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 1995 року по 2004 рік проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . За час їх спільного проживання у них в ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 . Після народження сина вони проживали у АДРЕСА_1 , що підтверджується показами свідків. Також факт існування кровного споріднення між ним та ОСОБА_6 може бути підтверджений відповідною генетичною експертизою. У 2004 році у зв`язку з важким матеріальним становищем, необхідністю утримувати сім`ю він був змушений виїхати на заробітки, після повернення з яких з`ясував, що його цивільна дружина ОСОБА_4 померла, а його син за місцем своєї реєстрації не проживає. Також у листопаді 2015 року йому стало відомо про те, що над його сином встановлено опіку ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю матері та те, що у актовому записі про народження його сина міститься запис про іншу особу, як батька його дитини.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

встановити факт, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

зобов`язати Львівський МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області виключити з актового запису, зробленого ВРАГС Львівського міськвиконкому № 2533 від 09 червня 1999 року про народження ОСОБА_3 запис про батька - ОСОБА_7 , зазначивши у графі « Батько » ОСОБА_1 , вказати прізвище дитини « ОСОБА_9 », по батькові « ОСОБА_10 » та видати нове свідоцтво про народження дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року в складі судді: Боровкова Д. О., позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова.

Зобов`язано Львівський МВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області виключити з актового запису, зробленого ВРАГС Львівського міськвиконкому, за № 2533 від 09 червня 1999 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис про батька - ОСОБА_7 , зазначивши у графі « Батько » ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець міста Львова, громадянин України, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено наявності обставин, передбачених статтею 53 КпШС. Оскільки ОСОБА_1 спільно проживав та вів спільне господарство з ОСОБА_4 , як до народження дитини ОСОБА_11 , так і після його народження; приймав участь у вихованні дитини до 2005 року; протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_4 він визнавав себе батьком дитини, про що усно повідомляв інших осіб, а також, враховуючи, що ОСОБА_3 ухилився від проведення судової генотипоскопічної експертизи, суд зробив висновок про встановлення у судовому порядку, що позивач є батьком відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяву відповідача про застосування позовної давності суд відхилив, оскільки позивачу стало відомо про запис про батька дитини лише після отримання ним листа з Франківської районної адміністрації від 27 жовтня 2015 року № 35-3666. Посилання відповідачів про те, що позивач, як батько дитини, зобов`язаний був дізнатися про проведений запис значно раніше, ніж у 2015 році є логічним. Проте відповідачами не доведено в суді обставин, які б свідчили про факт того, коли саме позивачу повинно було стати відомо про проведений запис про батька дитини.

Суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про зобов`язання відповідача внести зміни у актовий запис дитини, змінивши прізвище та по-батькові дитини, видавши при цьому нове свідоцтво про народження дитини не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3 на день ухвалення судового рішення час виповнилося вісімнадцять років, тому відсутні правові підстави для зміни його прізвища та по батькові без його згоди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 посилався на те, що з ОСОБА_4 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року до 2004 року і про те, що інша особа записана батьком дитини він дізнався в листопаді 2015 року, однак, не надав доказів, що він не знав і не міг знати, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , а також доказів, що до листопада 2015 року не знав і не міг знати, що батьком дитини в книзі записів народжень записаний не він, то суд першої інстанції не мав підстав для висновку про наявність підстав для задоволення позову. Лист Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2015 року не може бути підтвердженням факту, що ОСОБА_1 стало відомо про запис батьком ОСОБА_3 іншої особи, так як з заявою про встановлення місця знаходження дитини він звернувся через десять років після смерті матері дитини, і дитині на час звернення виповнилось шістнадцять років, а поважних причин відсутності інтересу до дитини протягом такого тривалого періоду не наведено. Позивачем не подано жодного доказу на підтвердження того, що встановлення батьківства позивача буде відповідати інтересам самої дитини.

Аргументи учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому, посилався на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем доведено наявності обставин, передбачених статтею 53 КпШС. Вказує, що апеляційний суд послався на нерелевантну практику ЄСПЛ. Апеляційний суд не дослідив обставини, встановлення яких передбачено статтею 53 КпШС. Судова генотипоскопічна експертиза не була проведена саме через неявку відповідача. У справах щодо встановлення батьківства мають застосовуватися гнучка позовна давність.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_12 та ОСОБА_3 через представника ОСОБА_13 надали відзив на касаційну скаргу, в якому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачем не доведено наявності обставин, передбачених статтею 53 КпШС. Позивач не має права звертатися із заявою про встановлення факту батьківства. Позивачем пропущена позовна давність. Вважають, що позивачем не доведено фактичного існування сімейних зв`язків.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до актового запису про укладення шлюбу №1793 шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстровано 20 червня 1987 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09 червня 1999 року, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Відповідно до повідомлення міського РАЦСу вих. № 1330/03-31 від 18 квітня 2006 року та копії запису акту про народження № 2533, підставою для реєстрації дитини слугували актовий запис про укладення шлюбу та заява батька ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 .

Відповідно до листа приватної організації «Дитячий будинок «Нове життя» № 1 від 24 листопада 2017 року ОСОБА_3 прибув до них між 1-им та 15-им квітня 2006 року, на той час йому виповнилося 7 років. З того часу ОСОБА_3 проживає у дитячому будинку, що знаходився спершу у АДРЕСА_3 , він зареєстрований за адресою, де проживала його мати: АДРЕСА_1 , однак у цій квартирі фактично не проживає.

Розпорядженням Франківської РДА № 56 від 16 лютого 2007 року ОСОБА_14 призначено опікуном ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15 зроблено висновок, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_6 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».

Згідно частини першої статті 56 КпШС (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16-ц (провадження № 61-23601св18) зазначено, що «відповідно до статті 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «у цій справі національні суди визнали, що заявник подав свій позов про визнання батьківства поза межами встановленого законодавством строку. Згідно з національним законодавством суди мали повноваження поновити строк за наявності вагомих для цього причин. Клопотавши про поновлення строку, заявник наполягав, що він пропустив його з поважних причин, зокрема, оскільки не хотів порушувати сімейне становище дитини, в якої був законний батько, доки йому не перешкоджали у регулярному спілкуванні з дитиною. Заявник втрутився, лише коли дізнався про рішення матері виїхати з країни разом з дитиною. Тоді як суд першої інстанції дійшов висновку, що ці причини були поважними для поновлення строку та розгляду позову по суті, апеляційний суд відхилив ці аргументи, не навівши будь-яких альтернативних підстав, якими б пояснювалося його рішення. Незважаючи на складну фактичну ситуацію дитини, яка передбачала наявність ймовірного біологічного батька, законного батька та вітчима, фактичні стосунки дитини з цими трьома чоловіками залишилися абсолютно непроаналізованими і не було розглянуто питання, чи було в найкращих інтересах дитини поновлення позовної давності для позову заявника та розгляд його по суті. У зв`язку з цим не було проведено жодного аналізу для встановлення балансу між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства за таких обставин. Незважаючи на касаційну скаргу заявника, Верховний Суд України не розглянув ці питання під час перегляду справи. Наведені процесуальні недоліки провадження на національному рівні призводять до висновку Суду, що за фактичних та правових обставин цієї справи національні суди апеляційної та касаційної інстанцій не забезпечили поваги до приватного життя заявника, на яке він має право відповідно до Конвенції (M. T. v. UKRAINE, № 950/17, § 25 - 26, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент перегляду справи апеляційним судом) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України (в редакції, чинній на момент перегляду справи апеляційним судом) передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд при скасуванні рішення суду першої інстанції: не врахував, що застосування наслідків спливу позовної давності можливе лише до обґрунтованих позовних вимог; не здійснив аналізу для встановлення балансу між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства за обставин цієї справи; не вказав чи відповідатиме статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі; чи буде в найкращих інтересах дитини поновлення позовної давності для позову в цій справі. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року скасувати.

Передати справу № 462/8604/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук