Справа № 399/148/20
Провадження № 2/399/302/2020
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2020 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Лях М.М., за участю секретаря судового засідання Гриценко Т.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Онуфріївка справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,

встановив:

До Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом звернулася ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, в якому просить визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 50, 0000 га, що розташованана території Куцеволівської сільської ради в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 .

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 , який за життя ІНФОРМАЦІЯ_2 року створив та зареєстрував селянське (фермерське) господарство «Половий». Для цього йому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 50, 0000 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, та 25.12.2000 року виданий Державний акт на право постійного користування землею серії КР, зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 47.

У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги на майно померлого чоловіка та права власника СФГ «Половий». 14.03.2017 року позивачем подано документи державному реєстратору Онуфріївської районної державної адміністрації та здійснено державну реєстрацію статуту селянського (фермерського) господарства «Половий» в новій редакції. Станом на 15.01.2020 року вона є засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником селянського (фермерського) господарства «Половий».

Питання про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно нотаріусом не розглядалось і не вирішувалось в зв`язку з відсутністю відомостей щодо перебування у приватній власності спадкодавця вказаної земельної ділянки. Нотаріусом було роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину проводиться на підставі документа про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного земельного кадастру, яких у спадкодавця не було. Для вирішення даного питання позивач змушена була звернутися до суду.

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 25.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

26.03.2020 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнають, оскільки право постійного користування земельною ділянкою належить померлому ОСОБА_2 , а не СФГ « ОСОБА_3 ». Це право не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій воно належало, тому, в задоволенні позову просять відмовити.

09.04.2020 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій не погодилась з доводами відповідача та просила задовольнити її позовні вимоги.

15.04.2020 року Онуфріївським районним судом винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином. Подав відзив на позовну заяву, згідно якого в задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 /а.с. 11/. За життя, а саме 08.02.2001 року, ОСОБА_2 створив та зареєстрував селянське (фермерське) господарство «Половий», що підтверджується Витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 15-17/. Для цього йому була надана в постійне користування земельна ділянка площею 50, 0000 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, про що 25.12.2000 року виданий Державний акт на право постійного користування землею серії КР, зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 47 /а.с. 12/.

Згідно матеріалів спадкової справи № 76/2016 позивач прийняла спадщину та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги на майно померлого чоловіка та права власника СФГ «Половий» (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 /а.с. 14/.

Постановою держаного нотаріуса Онуфріївської державної нотаріальної контори Оніщенко А.А. від 15.04.2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку в зв`язку з тим, що дана земельна ділянка не належить на праві приватної власності померлому ОСОБА_2 . Нотаріусом було роз`яснено, що видача свідоцтва про право на спадщину проводиться на підставі документа про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та витягу з Державного земельного кадастру, яких у спадкодавця не було /а.с. 66/.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, далі - ЦК України) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Одночасно відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

При цьому ВП ВС при вирішенні даного спору застосувала практику ЕСПЛ, а саме висновки, викладені у рішеннях «Брумареску проти Румунії», «Кантоні проти Франції», «Вєренцов проти України» та «S. W. проти Сполученого Королівства» та зазначив, що дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Одночасно до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Виходячи з наведеного, за позивачем, як спадкоємцем за законом, належить визнати право власності в порядку спадкування, тому суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258-259 ЦПК України, ст.ст. 125, 407 1216-1219, 1222, 1223, 1225 ЦК України, ст. 92, 125 ЗК України суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області та Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою села Переброди Дубровицького району Рівненської області право постійного користування на земельну ділянку площею 50, 0000 га, що розташована на території Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 , яка належала йому на підставі державного акту на право постійного користування землею серія КР, виданого 25.12.2000 року, актовий запис у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 47.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Кропивницького апеляційного суду через Онуфріївський районний суд Кіровоградської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України процесуальний строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2020 року.

Суддя М.М. Лях