Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 530/1614/15-ц

провадження № 61-22094св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року у складі судді Дем`янченка С. М. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 02 грудня 2002 року до 21 січня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . За час шлюбу вони на підставі договору дарування набули у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Вважала вказаний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак сторонами у добровільному порядку не досягнуто згоди щодо його поділу.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ; провести поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 , виділивши їй в натурі у власність частину будинку і земельної ділянки, позначену № 1 за варіантом розподілу № 2 висновку № 57/58/59 комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 29 квітня 2016 року, складеного експертами Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. заслуженого професора М. С. Бокаріуса.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ними, окрім житлового будинку по АДРЕСА_1 , було придбано у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . При цьому кошти за цю квартиру він особисто віддав ОСОБА_5 , а оформленням відповідних документів займалася дружина, в якої й залишилися правовстановлюючі документи на це майно. В указану квартиру ними було придбано рухоме майно загальною вартістю 24 871,00 грн, яке залишилося у цій квартирі та яким користується ОСОБА_1 .

Крім того, 22 травня 2010 року ними за спільні кошти був придбаний автомобіль Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 45 000,00 грн, який за згодою подружжя був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .

На підставі вказаного ОСОБА_3 просив суд: визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 таким, що відбувся між продавцем ОСОБА_5 і ОСОБА_3 у квітні 2011 року;визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 ; стягти з ОСОБА_1 на його користь половину вартості рухомого майна у розмірі 12 435,50 грн.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Здійснено поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 в натурі між ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації різниці вартості часток у житловому будинку по АДРЕСА_1 34 599,88 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 здійснити перепланування та переобладнання у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 таким, що відбувся між продавцем ОСОБА_5 і ОСОБА_3 у квітні 2011 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частини автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 12 435,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 329,60 грн і витрати за проведення судових експертиз у розмірі 5 544,00 грн, а всього 6 873,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано спірні житловий будинок, квартиру та автомобіль, суд дійшов висновку, що це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а згідно зі статтею 70 СК України їх частки у цьому майні є рівними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року скасовано в частині визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 таким, що відбувся між продавцем ОСОБА_5 і ОСОБА_3 у квітні 2011 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 , та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірні квартира та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно було придбано ОСОБА_1 вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1072/0/226-20 і протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що спірні квартира та автомобіль не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки це майно було придбано сторонами за час шлюбу. Крім того, суд першої інстанції безпідставно визнав за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки вона є власником цього майна згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори 09 липня 2004 року та зареєстрованим за № 941.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 грудня 2002 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 63, після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

21 січня 2012 року шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області.

На підставі договору дарування будинку, посвідченого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л. В. 09 липня 2004 року та зареєстрованого у реєстрі за № 941, ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_3 і ОСОБА_7 прийняли у дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2004 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області Герасименко Л. В. 10 лютого 2012 року та зареєстрованого у реєстрі за № 121, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 12 липня 2012 року ОСОБА_1 належить автомобіль Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

В указаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування будинку, посвідченого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л. В. 09 липня 2004 року та зареєстрованого у реєстрі за № 941 (а. с. 91, т. 1), що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 липня 2004 року, згідно з яким вказаний житловий будинок належить ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині (а. с. 92, т. 1).

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, оскільки це право набуто позивачем на підставі правочину та зареєстровано в установленому законом порядку, крім того, відповідач не оспорює і не заперечує права власності позивача на вказане майно.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку з прийняттям у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Разом з тим, безпідставними є доводи касаційної скарги щодо незгоди із висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .

Так, зі змісту положень глав 7, 8 СК України вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Судом установлено, що право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області Герасименко Л. В. 10 лютого 2012 року і зареєстрованого у реєстрі за № 121, укладеного із ОСОБА_5 , тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

При цьому твердження ОСОБА_3 , що вказана квартира була придбана ним у квітні 2011 року ґрунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. Крім того, судом установлено, що ОСОБА_5 заперечує факт передачі йому ОСОБА_3 грошей за квартиру у квітні 2011 року та зазначає, що квартиру у нього придбала ОСОБА_1 10 лютого 2012 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу.

Також судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 12 липня 2012 року ОСОБА_1 є власником автомобіля Cherry QQ, номерний знак НОМЕР_2 .

У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанцій про те, що спірний автомобіль у власність сторін за час шлюбу не переходив, оскільки така передача не була оформлена в установленому законом порядку.

При цьому суд правильно вказав на те, що сама по собі довіреність, видана ОСОБА_3 і ОСОБА_7 , якою ОСОБА_10 уповноважив їх користуватися, розпоряджатися, експлуатувати та представляти його інтереси як власника спірного автомобіля під час розпорядження зазначеним транспортним засобом, не може бути підставою набуття права власності, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку, не породжує правових наслідків у виді переходу права власності від продавця до покупця.

Таким чином, доводи касаційних скарг не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу у цій частині - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, з неї на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 487,20 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2017 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 487,20 грн (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович