Провадження № 22-ц/812/96/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Миколаїв

справа № 484/3415/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Цуркан І.І.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

та визнання права власності на частку спільного майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 21 лютого 2019 року суддею Мельничуком О.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 1 березня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Позивач зазначав, що у період 2009-2016 років проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони мали спільний побут, кошти, сумісно вели господарство. У 2010 році придбали будинок АДРЕСА_1 для спільного проживання, за що він особисто сплатив продавцю 80 000 грн. Право власності на будинок було зареєстровано за відповідачкою. За період сімейних стосунків вони разом добудовували та облаштовували будинок, сплачували комунальні послуги та купували предмети побутового призначення за рахунок спільних коштів.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з серпня 2009 року по грудень 2016 року та розподілити придбане у цей час майно, визнавши за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 участі у судових засіданнях не приймала, своєї позиції щодо позову не висловила.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2019 року позов задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини з серпня 2009 року по грудень 2016 року. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частці житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з серпня 2009 року по грудень 2016 року доведено показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні; довідкою квартального комітету № 52 м. Первомайська від 3 травня 2018 року; а свідок ОСОБА_4 та розписка ОСОБА_5 підтвердили факт передачі грошей за будинок саме позивачем. Встановлені обставини свідчать про набуття спірним майном статусу спільної власності, яке належить сторонам в рівних частках.

Ухвалою цього ж суду від 6 листопада 2019 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника, просила заочне рішення скасувати, застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилалась на те, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не приймала участі в судових засіданнях, що позбавило її можливості надати докази на спростування доводів позивача, в тому числі й щодо факту проживання однією сім`єю та передачі грошей на придбання спірного майна; а також подати заяву про застосування позовної давності.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Відповідачка ОСОБА_3 змінила призвище на ОСОБА_6 (а.с. 138).

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно за правилами статті 74 СК.

За змістом статті 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК сім`ю утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, виходячи з такого визначення, можна виокремити такі ознаки фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою: спільне проживання чоловіка і жінки, спільний побут та взаємні права і обов`язки.

Судова практика трактує ознаки спільного проживання сім`єю таким чином: чоловік та жінка проживають разом; ведуть спільне господарство; мають єдиний бюджет.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

За правилами статті 60 (глава 8) СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісної власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК).

Презумпція набуття подружжям майна у спільну власність, яка закріплена статтею 60 СК, не позбавляє одного з подружжя (як і тих, хто перебуває у фактичних шлюбних відносинах) права доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя (фактичного подружжя) визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15ц)

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17).

Виходячи з положень частини 2 статті 74 ЦК, презумпція спільної сумісної власності діє також і на майно, що набуте особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі (далі фактичне подружжя) за статтею 74 СК достатньо довести факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період. У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

З матеріалів справи вбачається, що 4 вересня 2013 року між ОСОБА_5 як продавцем, від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_7 (батько відповідачки), та ОСОБА_3 як покупцем, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 (а.с. 101). Цього ж дня право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 8 10).

При цьому судом першої інстанції встановлено, що з серпня 2009 року по грудень 2016 року ОСОБА_8 проживала однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень ОСОБА_1 , свідків та інших наданих позивачем доказів.

Так, в суді першої та апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснив, що сімейні стосунки між ним та ОСОБА_8 виникли з серпня 2009 року. Деякий час вони проживали разом у найманій квартирі ( АДРЕСА_2 , мали спільний бюджет, купували побутові речі, планували сумісне життя. Наприкінці 2009 року вирішили придбати для спільного проживання будинок. Продажем будинку АДРЕСА_1 , який за спадщиною мав належати ОСОБА_5 , займався її батько ОСОБА_4 . Досягнувши домовленості за умовами купівлі нерухомості, він особисто передав ОСОБА_5 (через її батька) за будинок 80 000 грн., отримав розписку продавця та оселився в будинку разом з ОСОБА_8 . Оскільки продавець не мала всіх документів на будинок та землю, договір купівлі-продажу відразу не оформили, пізніше ОСОБА_5 видала доручення на батька ОСОБА_8 ОСОБА_7 У період 2008-2011 років ОСОБА_8 не працювала, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.13-14), займалась веденням домашнього господарства та перебувала на його утриманні.

Будинок оформили на ОСОБА_8 з метою уникнення будь-яких сумнівів у відповідачки щодо її прав як дружини та через значну різницю у віці між сторонами. Сімейні стосунки припинили після грудня 2016 року, коли відповідачка пішла до іншого чоловіка.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що будинок було придбано за його особисті кошти, які він отримав при поділі бізнесу з колишньою дружиною. Добудовою та обладнанням будинку займався він особисто, коли не був у тривалих відрядженнях, допомагали рідні його та відповідачки. Роботи будівельної бригади брата відповідачки вони оплачували. Оскільки з ОСОБА_3 вони прожили разом тривалий час як сім`я, він не заперечує її право на Ѕ частину нерухомості як спільного майна.

Пояснення ОСОБА_1 підтверджені розпискою ОСОБА_5 від 19 лютого 2010 року про отримання нею від ОСОБА_1 за будинок 80 000 грн.(а.с.11).

Оригінал розписки досліджено апеляційним судом.

Свідок ОСОБА_4 , батько ОСОБА_5 , в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що продажем будинку дочки займався саме він, бо він свою квартиру залишив дочці, а будинок фактично залишався йому. Будинок оглядав та обговорював умови придбання саме ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_3 участі в цьому не приймала. Гроші за будинок в розмірі 80 000 грн. ОСОБА_1 передавав йому.

Свідок ОСОБА_4 , оглянувши в судову засіданні апеляційного суду оригінал розписки від 19 лютого 2010 року, також підтвердив, що цей документ складено особисто його донькою ОСОБА_5 , яка у теперішній час перебуває за межами країни.

Апеляційним судом також досліджено звукозапис показань свідків, допитаних судом першої інстанції.

Так, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (сестра позивача та її чоловік), підтвердили той факт, що з 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проживали однією сім`єю, мали спільний побут, купували побутові речі, займались обладнанням будинку. Вони допомагали сторонам у будівництві, часто приїздили до них у гості та приймали їх у себе. Взаємовідносини сторін були виключно сімейними, вони дуже хотіли спільну дитину.

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції також підтвердив, що його сім`я підтримувала відносини з ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які тривалий час жили однією сім`єю у будинку, який купив позивач за гроші, отримані від продажу своєї частки бізнесу. Вони жили як чоловік та дружина, разом займались ремонтом будинку, міняли вікна, купували меблі тощо.

Свідок ОСОБА_12 , сусідка сторін, пояснила, що ОСОБА_1 з ОСОБА_8 в будинок заселились разом, сказали, що купили будинок для себе. ОСОБА_1 особисто домовлявся з нею щодо облаштування водоводу, каналізації. ОСОБА_1 часто знаходився у відрядженнях, але коли повертався до дому, завжди займався господарством, облаштовував будинок, працював на городі. Жили дружно, відносини сторін були сімейними.

З витягу з особового рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що він у період 2013-2015 років здійснював грошові перекази на ім`я ОСОБА_13 (а.с.16-25).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_8 не заперечувала той факт, що ОСОБА_1 проживав в належному їй будинку, але пояснила, що він поселився в будинок з її згоди як квартирант у 2011 році та проживає до теперішнього часу. Факт проживання з позивачем однією сім`єю, як і факт будь-яких особистих стосунків з ОСОБА_1 , відповідачка заперечувала.

Водночас, ОСОБА_8 посилалась на те, що будинок придбано за кошти її рідні, які збирали гроші на лікування її матері. Про купівлю продаж будинку вона домовлялась з ОСОБА_5 , а гроші передавала частинами: у 2010 році 25 000 грн. та у 2012 році 30 000 грн. Розписки вона не зберегла. Облаштуванням та добудовами будинку займалась лише бригада її брата. В будинку проживала до початку 2017 року.

На підтвердження своїх пояснень ОСОБА_8 просила допитати свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції показав, що знає сім`ю батьків ОСОБА_8 У 2013-2014 роках він декілька днів працював у їх будинку. Основні роботи в цей час виконувала бригада брата відповідачки. Позивача в будинку він не бачив.

Свідок ОСОБА_15 (подруга відповідачки) пояснила, що ОСОБА_1 вона бачила декілька разів, ніяких відносин між ним та ОСОБА_8 не було. Будинок вони з подругою оглядали разом саме у 2011 році, того ж дня відповідачка в її присутності одноразово передала 55 000 грн. власниці ОСОБА_5 , про що при ній було складено розписку, а потім доплачувала до 80 000-90 000 грн.

Інших доказів на спростування тверджень позивача та наданих ним доказів, а також на підтвердження факту придбання будинку за особисті кошти, ОСОБА_8 не надала.

Отже, аналіз встановлених обставин дає підстави для висновку, що у період з 2009 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували в фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, мали спільний бюджет, сумісно облаштовували та добудовували будинок, кожен із сторін мав певні сімейні обов`язки (певний час відповідачка займалась домашнім господарством, а позивач забезпечував сім`ю грошима), тобто у цей період їх пов`язував спільний побут та взаємні права і обов`язки.

Такі висновки ґрунтуються на вищезазначених показаннях свідків, допитаних як судом першої, так і апеляційної інстанції, а також письмових доказах (розписка, витяг з особового рахунку тощо).

Факт проживання сторін однією сім`єю підтверджують і обставини придбання спірного будинку у період 2009-2013 років, участь у цьому процесі ОСОБА_1 та передача ним особисто грошей ОСОБА_16 як представнику власниці.

Ці обставини підтверджуються не тільки показаннями свідка ОСОБА_16 , який є сторонньою людиною кожному із сторін, але й розпискою ОСОБА_5 , яку складено на ім`я позивача.

При цьому апеляційний суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_15 щодо обставин передачі грошей за будинок саме відповідачкою, оскільки вони повністю суперечать версії самої ОСОБА_8 щодо дати передачі грошей та їх суми.

Показання свідка ОСОБА_14 не спростовують обставин, встановлених на підставі інших доказів.

У цей період сторони в іншому шлюбі не перебували. Шлюб ОСОБА_1 , зареєстрований у 1998 році, розірвано 23 липня 2003 року (актовий запис №203).

Отже, суд вважає доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які не перебувають в іншому шлюбі, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також факт придбання спірного майна у цей період.

Виходячи з презумпції спільної сумісної власності майна, придбаного такими особами (статті 74,60 СК), та недоведеності обставин, передбачених статтею 57 СК (щодо особистої власності подружжя), суд вважає, що нерухомість є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна подружжя (статті 63,70 СК).

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ частку домоволодіння АДРЕСА_1 відповідає обставинам справи, встановленим як судом першої, так і судом апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про неналежне повідомлення її про час та місце судового засідання також не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови у позові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи місцем проживання ОСОБА_8 є спірний будинок (а.с. 29). За місцем реєстрації вона не проживає. Відповідачка є співвланицею й іншого нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 . Інших відомостей про місце фактичного проживання ОСОБА_8 суд не мав.

Направлення судової кореспонденції, в тому числі судових повісток-викликів, здійснювалась судом за обома адресами. Листи повертались до суду без вручення адресату за закінченням терміну зберігання.

Батько відповідачки ОСОБА_7 , який проживає по АДРЕСА_2 від отримання судової повістки на ім`я ОСОБА_8 за цією адресою неодноразово відмовлявся (а.с. 51,59).

Оскільки повернуті судові повістки за місцем реєстрації ОСОБА_8 містять причини повернення, а не причини невручення, то порядок, передбачений статтею 130 ЦПК щодо вручення судових повісток, не може вважатись повністю дотриманим.

Разом з тим, для забезпечення права відповідачки на доступ до суду, дотримання принципів змагальності та рівності сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, апеляційний суд надав можливість відповідачці ОСОБА_8 надати суду докази на підтвердження її заперечень, заслухав заявлених нею свідків, залучив нові матеріали.

У такий спосіб порушені процесуальні права ОСОБА_8 апеляційним судом поновлені.

Поновлено і право ОСОБА_8 на подачу заяви про застосування позовної давності при перегляді справи в апеляційному суді. Відповідачка наполягає, що строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 сплинув, що відповідно до статті 267 ЦК є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що спори щодо будинку та користування ним виникли між сторонами з квітня 2018 року (а.с.96, 116). Ці обставини не заперечувала і відповідачка ОСОБА_8 .

Отже, заяву відповідачки про сплив позовної давності до вимог ОСОБА_1 , строк якої визначено статтею 257 ЦК, не можна вважати обґрунтованою.

Посилання апелянта на недостовірність довідки про склад сім`ї від 3 травня 2018 року (а.с.12) не має правового значення, оскільки на цьому доказі висновки апеляційного суду не ґрунтуються.

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_8 не містить.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_1 відповідають не тільки матеріалам справи, які оцінені судом першої інстанції, але й висновкам апеляційного суду, які ґрунтуються на оцінці нових доказів, наданих відповідачкою, в сукупності з доказами, наданими позивачем, апеляційний суд вважає недоцільним скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення такого ж змісту.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 28 січня 2019 року