КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/685/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - заступника прокурора міста Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

29 грудня 2016 року Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 звернувся до суду в інтересах держави Київської міської ради до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0004637 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва, вибула з її володіння поза волею власника. Встановлено, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 за № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_2 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розташовані у Шевченківському районі м. Києва. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» квартира АДРЕСА_1 не приватизувалась. В той же час встановлено, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 24.03.2015 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) на підставі договору купівлі - продажу від 02.06.2004 між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. за реєстраційним номером 1045 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 12.06.2004 за реєстровим № 2802. З тексту вказаного договору вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі - майно) у ОСОБА_9 виникло на підставі договору купівлі - продажу від 28.09.2003 з реєстровим № 5716, нібито посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.10.2003 в реєстровій книзі за № 503. Водночас, згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Світлани Миколаївни від 27.10.2015 №553/02-17, 28.09.2003 за реєстровим № 5716 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, а за реєстровим №5716 вчинено іншу нотаріальну дію 02.10.2003. За даними архівного фонду № 67 Київського державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Київського міського округу Меліховою О.В. 02.09.2004 за реєстровим №1045 засвідчено вірність двох фотокопій, а 02.06.2004 нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялось. За інформаціями Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна у період з 2001 по 2014 роки інвентаризація спірної квартири не проводилась, вищевказані договори купівлі-продажу не реєструвались. Надалі право власності на вказане майно перейшло до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 25.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (зареєстровано в реєстрі під № 702). Водночас, з`ясовано, що Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 26.01.2015 зареєстровано заяву ОСОБА_8 про втрату ним паспорта громадянина України. За вказаних обставин, вказане майно у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувало, право власності на нього ні у ОСОБА_9 , ні у ОСОБА_8 не виникало. Таким чином, рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось, а тому воно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у порушення встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих договорів купівлі-продажу. Зважаючи на викладене, керівник Київської місцевої прокуратури просить суд витребувати від ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2018 року позов Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 - заступник прокурора міста Києва подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог неповно були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. На думку позивача, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 1, 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а відтак дійшов до невірного висновку про недоведеність права власності територіальної громади міста Києва лише у зв`язку з відсутністю реєстрації такого права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - заступника прокурора міста Києва, ОСОБА_10 - представник відповідача ОСОБА_2 зазначав, що апеляційна скарга на рішення суду є безпідставною, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України та не підлягає задоволенню. При цьому зазначав, що позивач не довів свої позовнівимоги з приводу того, що квартира, спір відносно якої виник в суді належить, як власність територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. А тому, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

У судові засідання призначені Київським апеляційним судом відповідач ОСОБА_2 та треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_11 а та третіх осіб ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 а в судові засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, в тому числі, і оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, відповідач ОСОБА_2 для участі у справі направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Керівнику Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відсутні достовірні відомості, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником спірної квартири, а на припущеннях рішення суду не може ґрунтуватися.

Проте, з такими висновками суду погодитись можливо лише частково виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права дивлячись на таке.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що спір у справі виник відносно 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки за формою №3 (а.с.20 т.1) від 21.10.2016, виданої Центром комунального сервісу власником особового рахунку цієї житлової площі залишилась ОСОБА_17 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день смерті ОСОБА_17 , у неї залишилося 5-ро неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які проживали та були зареєстровані у спірному житлі.

Відомо, що в Україні на законодавчому рівні закріплено обов`язок держави піклуватися про захист житлових прав дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа.

Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі - Закон) встановлює два напрями захисту житлових прав дітей зазначених категорій, а саме:

1) збереження житла, яке вже належить їм на правах власності або на правах користування;

2) надання нового житлового приміщення.

Законом передбачено, що за дітьми-сиротами, дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також осіб з їх числа зберігається право на житло, у якому вони проживали з батьками або іншими родичами до моменту встановлення опіки/піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідальність за збереження житла та повернення його дітям після завершення терміну їх перебування в сім`ї опікуна або піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, несуть місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування, розташовані за місцем знаходження такого нерухомого майна.

З метою забезпечення збереження цього нерухомого майна державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть вживати певних заходів.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що вживалися заходи по збереженню житла за дітьми-сиротами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

Відповідно до матеріалів справи неповнолітнім дітям на момент смерті матері не були визначені опікуни, а вони були відправлені до дитячих установ для дітей-сиріт.

Рішення про встановлення опіки над майном дітей приймається державною адміністрацією або виконавчим органом місцевої ради за місцем знаходження майна за поданням Служби у справах дітей, яка веде облік нерухомого майна, що належить дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування.

Законом визначено, що житлові приміщення, у яких проживали діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування, не можуть бути відчужені без згоди на це органів опіки та піклування, що може надаватися тільки в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Відповідно до вищезгаданої довідки за формою №3 (а.с.20 т.1) від 21.10.2016, виданої Центром комунального сервісу у спірній квартирі на момент смерті ОСОБА_17 (2000рік), так і на час пред`явлення позову Керівником Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави Київської міської ради до суду 29.12.2016 нині уже повнолітні особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зареєстровані на спірній жилій площі.

Між тим, до участі у справі зазначені особи були залучені лише судом першої інстанції і то, як треті особи, незважаючи на те, що такий позов зачіпає та порушує інтереси зазначених осіб, оскільки позовні вимоги позивача зводились до витребування майна, зокрема, спірної квартири на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на підставі ст. 388 ЦК України, як таке, що вибуло від власника поза його волею.

Тим більше, що матеріали справи не містять даних, що за неповнолітніми особами було збережено спірне житло державою чи вони були забезпечені іншим житлом.

При розгляді справи по спірній квартирі було встановлено наступне.

Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 24.03.2015 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) на підставі договору купівлі - продажу від 02.06.2004 між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. за реєстраційним номером 1045 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 12.06.2004 за реєстровим № 2802.

З тексту вказаного договору вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі - майно) у ОСОБА_9 виникло на підставі договору купівлі - продажу від 28.09.2003 з реєстровим № 5716, нібито посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.10.2003 в реєстровій книзі за № 503.

Водночас, згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Світлани Миколаївни від 27.10.2015 №553/02-17, 28.09.2003 за реєстровим № 5716 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, а за реєстровим №5716 вчинено іншу нотаріальну дію 02.10.2003.

За даними архівного фонду № 67 Київського державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Київського міського округу Меліховою О.В. 02.09.2004 за реєстровим №1045 засвідчено вірність двох фотокопій, а 02.06.2004 нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялось.

За інформаціями Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна у період з 2001 по 2014 роки інвентаризація спірної квартири не проводилась, вищевказані договори купівлі-продажу не реєструвались. Надалі право власності на вказане майно перейшло до ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 25.03.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (зареєстровано в реєстрі під № 702).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Тоді як, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради прокурор не надав суду доказів щодо власності майна останній. Поза увагою прокурора, так і суду залишились особи, яким надавалось спірне житло в користування і які в ньому зареєстровані по теперішній час. Не з`ясовано, яким чином порушене право держави в особі Київської міської ради, коли спірне житло було надано в користування 3-м особам і які наслідки наступлять для 3-х осіб, якщо це житло буде витребувано на користь Київської міської ради.

Окрім того, прокурором не оскаржено правовстановлюючі документи, які слугували підставою відчуження спірного майна через їх невідповідність вимогам закону, а відразу був пред`явлений позов щодо витребування майна.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, не надав оцінку всім доказам у справі і прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову лише з підстав відсутності правовстановлюючого документу про власність на спірне житло у позивача, не врахувавши при цьому інтереси 3-х осіб, як користувачів спірного житла.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку,що судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що є підставою для його скасування із частковим задоволенням апеляційної скарги та з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: