Дата документу 24.06.2020 Справа № 310/3475/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/3475/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/2154/20 Дністрян О.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ємельяненко Світлани Афанасіївни на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Житлосервіс-2№а» про зобов`язання укласти договір оренди приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 1/10 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка складається з: коридору 4-2, коридору 4-1, кімнати 4-3 з житлового будинку літера «А», нежитлової прибудови літера «а6», що відповідає квартирі № 4, загальною площею 71,5 кв.м., житловою 13,6 кв.м.

Вищезгадану частину домоволодіння вона отримала в занедбаному стані і для подальшого використання було потрібно робити ремонт, тому деякий час цим приміщенням вона не користувалась, оскільки не було коштів на його відновлення.

Наприкінці березня 2015 року до неї звернувся відповідач ОСОБА_1 з пропозицією продати чи здати в оренду належну їй квартиру, так як по сусідству з цією квартирою відповідач має кафе і він хотів перебудувати квартиру з метою розширення кафе.

Порадившись з чоловіком та враховуючи, що вони знали ОСОБА_1 як сусіда з кращої сторони, останньому був наданий дозвіл на оренду приміщення.

Розуміючи, що приміщення занедбане і використовувати його без проведення ремонту неможливо, ОСОБА_1 було запропоновано в рахунок оплати за перший рік оренди провести ремонт, який мав включати заливку підлоги, заміну вікон, облаштування прилеглої території, забезпечення охорони майна. Також оговорювалося, що всі інші поліпшення майна мають робитися таким чином, що по закінченню терміну оренди їх можливо буде демонтувати та повернути відповідачу.

Вказує, що була попередньо обговорена також подальша орендна плата, яка мала становити 2000 грн. на місяць.

Договір спочатку мав укладатися терміном на один рік з подальшою пролонгацією за взаємною згодою сторін.

Проходив час, ОСОБА_1 почав виконувати ремонт, але за оформленням документів до неї не звертався, тому вона спочатку в усному порядку при зустрічі нагадувала йому про необхідність оплати за користування майном та оформлення документів.

12.09.2016 року ОСОБА_1 направив їй свій варіант договору, в якому пропонувалося здати приміщення в оренду на строк з 15 березня 2015 року по 15 березня 2020 року з оплатою оренди на рівні однієї мінімальної заробітної плати.

Вона в свою чергу підготувала проект договору, який влаштовував її, і на тих умовах орендної плати та строку оренди, які оговорювалися спочатку та направила його на адресу ОСОБА_1 .

Проте договір оренди вони так і не уклали, відносини між ними зіпсувалися, ОСОБА_1 не бажав з ними спілкуватися, а якщо і спілкувався, то все закінчувалося образами. Відповідач виконав ремонт та почав користуватися її приміщенням, підвів зі свого кафе до приміщення воду та електроенергію, на фасаді розмістив вивіски, які свідчать, що це приміщення є частиною його кафе.

Зазначає, що на сьогоднішній день вона не має доступу до приміщення, у неї немає ключів від вхідних дверей, що взагалі знаходиться в приміщені та в якому воно перебуває стані їй не відомо, оскільки майже три роки вона не має взагалі ніякого доступу до свого майна. Посилаючись на зазначені обставини просила суд усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняті приміщення, а саме: коридору 4-2, коридору 4-1, кімнати 4-3 з житлового будинку літера «А», нежитлової прибудови літера «а6», що відповідає квартирі № АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа КП «Житлосервіс-2а», про зобов`язання укласти договір оренди приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 є власником 1/10 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з коридору 4-2, коридору 4-1, кімнати 4-3 з житлового будинку літера «А», нежитлової прибудови літера «а6», що відповідає квартирі №4, загальною площею 71,5 кв.м, житловою 13,6 кв.м.

Зазначена частина домоволодіння знаходилась в занедбаному антисанітарному стані, не було ні води, ні теплопостачання, ні електричного рахунку, ніяких комунікацій не було, потребувала проведенню капітального ремонту.

Приблизно восени 2014 року ОСОБА_3 чоловік ОСОБА_2 звернувся до нього з пропозицією спільного вкладення грошей в це приміщення як готель, або хотів йому продати, на що він відмовився.

Після того він запропонував ОСОБА_3 вищезазначені приміщення здати йому в оренду та по взаємній домовленості між ними у період з березня по жовтень 2015 року ним був проведений капітальний ремонт, будівельно-ремонтні роботи на загальну суму 199 531,20 грн., в т.ч. витрачено будівельних матеріалів, ресурсів на загальну суму 114 781,39 грн.

На зазначену суму йому було завдано значних матеріальних збитків у вигляді вкладених ним матеріальних ресурсів, проведених капітальних будівельно-ремонтних робіт цих приміщень, проте загальною площею 57,9 кв.м., що складається з: нежитлового приміщення (сіни) І-ІІІ=45кв.м.; коридору 1-7=7,8кв.м.; коридору 1-6=5,1 кв.м., які він фактично займає, а не приміщення загальною площею 71,5 м.кв., житловою площею 13,6 кв.м., як зазначено у первісному позові ОСОБА_2 , що було відображено в проектах договору оренди зазначених приміщень, запропонованих, як ОСОБА_2 , так і ним.

Враховуючи розмір орендної плати 2000 грн. на місяць, яка зазначена у позовній заяві ОСОБА_2 , та з урахуванням понесених ним матеріальних затрат на проведення капітальних будівельно-ремонтних робіт у розмірі 199 531,20 грн. (відповідно до пункту 4.2.1 проекту договору оренди нежитлового приміщення від 01 серпня 2015 року, запропонованому відповідачем ОСОБА_2 ), тому виходить, що орендна плата ним вже сплачена за період з 01 серпня 2015 року до 01 листопада 2023 року.

Але до теперішнього часу ОСОБА_2 ухиляється від укладання договору оренди цього нежитлового приміщення.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд зобов`язати ОСОБА_2 укласти з ним договір оренди цього нежитлового приміщення загальною площею 57,9 кв.м., що складається з: нежитлового приміщення (сіни) І-ІІІ=45кв.м.; коридору 1-7=7,8кв.м.; коридору 1-6=5,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2019 року первісний позов об`єднано в одне провадження з зустрічним позовом.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні та користуванні майном задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні нерухомим майном та звільнити самовільно зайняті приміщення квартири АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Житлосервіс-2а», про зобов`язання укласти договір оренди приміщення відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ємельяненко С.А. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом прийнято рішення без належної оцінки доказів по справі, з неповним з`ясування обставин справи. Не враховано, що позовні вимоги позивача є передчасними та заявлені безпідставно, оскільки запропонований позивачем проект договору оренди не відповідає діючому законодавству. Залишилось поза увагою суду, що існують розбіжності щодо визначення частини приватної спільної власності позивача у житловому будинку, які на теперішній час не усунуті. Просить скасувати рішення суду частково та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 , в іншій частині рішення суду залишити в силі.

На зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив у якому стверджує, що відповідачем не надано належних доказів на проведення ремонтних робіт в заявленому обсязі та вартістю. Підключення приміщення до електромережі, мережі водопостачання та водовідведення ОСОБА_1 виконував виключно в цілях використовувати його, як кафе і про покращення приміщення не може йти мова. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/10 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , яка складається з: коридору 4-2, коридору 4-1, кімнати 4-3 з житлового будинку літера «А», та нежитлової прибудови, що відповідає квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 71,5 кв.м., житловою 13,6 кв.м. Між сторонами існувала усна домовленість про укладення між ними договору оренди зазначеного приміщення. На час розгляду справи зазначеним приміщенням користується ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у володінні та користуванні майном. ОСОБА_1 в зустрічному позові просив суд зобов`язати ОСОБА_2 укласти договір оренди спірного майна.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено безпідставність користування відповідачем належним їй майном. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з принципу свободи договору.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив природу спірних правовідносин та вірно застосував до них норми матеріального права.

Так, як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, спірне нерухоме майно є власністю ОСОБА_2 . Будь яких договорів про передання даного майна в оренду відповідачу матеріали справи не містять. Посилання скаржника в апеляційній скарзі на проекти договорів колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не є належним чином укладеними, не мають жодної правової сили та не створюють для сторін взаємних прав та обов`язків.

Колегія також відхиляє довід апеляційної скарги щодо розбіжностей в документах, наданих позивачем щодо розміру належної їй частки у праві власності на спірне майно, оскільки питання визнання права власності позивача та визначення часток не є предметом розгляду в рамках даної справи.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на той факт, що ним було здійснено ремонт спірного майна, оскільки ним не доведено наявність згоди власника на здійснення відповідачем ремонтних робіт в даному обсязі та погодження їх вартості.

Разом з тим, ОСОБА_1 не позбавлений права звернення до суду з питання відшкодування йому витрат понесених у зв`язку з проведенням ремонтних робіт в належному позивачу приміщенні.

Отже, враховуючи відсутність законних підстав користування відповідачем приміщенням, що належить ОСОБА_2 , а також принцип непорушності права власності, що гарантований ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до положень якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А також керуючись правом власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що надане йому ст. 391 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про необхідність захисту прав позивача та наявність підстав для задоволення позову про усунення перешкод у володінні та користуванні, належним їй майном.

Що стосується вимог зустрічної позовної заяви, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про безпідставність таких вимог обґрунтованим. Виходячи з принципів непорушності права власності та свободи договору, колегія приходить до висновку про протиправність примушування будь-кого до здійснення правочину щодо належного йому майна.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Ємельяненко Світлани Афанасіївнизалишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 рокув цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 30 червня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко