Справа № 2-367/2010
Провадження № 22-ц/812/781/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника особи, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2010 року, ухваленого під головуванням судді - Кондрачук А.П., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до Кривоозерської державної районної адміністрації Миколаївської області про визнання права на успадкування фермерського господарства та права користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Кривоозерської селищної ради, в якому просив визнати за ним право на селянське фермерське господарство «Кирнасовського» (надалі СФГ «Кирнасовського») в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на грошові внески та СФГ «Кирнасовського».

07 жовтня 2009 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески, однак у видачі свідоцтва на фермерське господарство йому було відмовлено.

Він, як спадкоємець за законом бажаючи продовжити діяльність господарства у встановленому законом порядку звернувся із заявою до Кривоозерської райдержадміністрації про надання земельної ділянки розміром 35,0 га для ведення фермерського господарства, однак 23 квітня 2010 року йому відмолено у надані земельної ділянки та рекомендовано звернутись до суду із позовом про успадкування фермерського господарства.

Посилаючись на викладене та на ст. 1218 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» позивач просив суд про задоволення позову.

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2010 року первісного відповідача Кривоозерську селищну раду Кривоозерського району Миколаївської області замінено на належного - Кривоозерську районну державну адміністрацію Миколаївської області.

В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 35 га в межах Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, яка надана в користування СФГ «Кирнасовського» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник відповідача під час розгляду справи позов визнавав частково, не заперечував проти задоволення позову щодо успадкування фермерського господарства, проти задоволення вимог щодо визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування заперечував.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2010 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право на успадкування селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_3 » в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та передано ОСОБА_4 право постійного користування земельною ділянкою площею 35,0 гектарів, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району, Миколаївської області що була надана ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства, відповідно до державного акту на право постійного користування землею МК618, виданого Кривоозерською районною радою Миколаївської області 22 березня 1995 року.

Рішення суду мотивовано тим, що фермерське господарство як єдиний майновий комплекс та земельна ділянка площею 35,0 га яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що була надана ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства без встановлення строку може бути об`єктом успадкування і входить до єдиного майнового комплексу селянського (фермерського ) господарства «Кирнасовського» можуть передаватися у порядку спадкування.

Не погодившись із вказаним рішенням суду Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яке не брало участі у справі подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, внаслідок неправильного тлумачення закону, який регулює спірні правовідносини, просило рішення суду в частині задоволення вимог передачі ОСОБА_2 права постійного користування земельної ділянки площею 35,0 гектарів, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району, що була надана ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства, відповідно до державного акту на право постійного користування землею МК 618, виданого Кривоозерською районною радою Миколаївської області 22 березня 1995 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області є територіальним органом державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку визначеному чинним законодавством на території Миколаївської області. Спірна земельна ділянка віднесена до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області. Виділення, надання в користування, відчуження земельних ділянок державної власності не у спосіб, встановлений чинним законодавством України, порушує інтереси держави у сфері розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності та права та обов`язки Головного управління, як розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Миколаївської області. Обґрунтовуючи ухвалене рішення суд помилково послався на ч.2 ст. 407 ЦК Украйни, оскільки договір емфітевзису відносно спірної земельної ділянки не укладався, а тому висновок суду щодо можливості спадкування права постійного користування земельної ділянкою є хибним.

Позивач та відповідач не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Кривоозерська районна державна адміністрація Миколаївської області надіслала лист на адресу Миколаївського апеляційного суду, в якому просила задовольнити апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області.

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином через спалах у світі коронавірусу при цьому конкретних причин своєї неявки у судове засідання не зазначив.

Разом з тим розгляд справи відкладався неодноразово (три рази) у зв`язку з клопотанням позивача з підстав впровадження карантинних заходів в Україні.

25 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив режим надзвичайної ситуації в Україні та продовжив карантин в Україні до 24 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами та доповненнями, з метою запобігання поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року по 11 травня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV -2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» термін карантину продовжено до 22 червня 2020 року.

Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією запроваджується послаблення протиепідемічних заходів, дозволяється з 22 травня 2020 року, зокрема, регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні за умови перевезення пасажирів у межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

14 травня 2020 року Миколаївським апеляційним судом позивачу було роз`яснено положення ч.4 ст. 212 ЦПК України щодо можливості учасників справи в період запровадження карантину брати участь у судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (за допомогою системи EasyCon) (а.с.77).

За таких обставин, посилання як на поважність причин відсутності позивача в судовому засіданні на увагу не заслуговують.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 на підставі рішення 4 сесії 22 скликання Кривоозерської районної ради Миколаївської області від 17 березня 1995 року №4 надана у постійне користування земельна ділянка площею 35,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується копією державного акту Серія МК НОМЕР_1 на право постійного користування землею, виданого 22 березня 1995 року (а.с.12).

04 квітня 2003 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Кирнасовського», ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності - 22431083 про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи, видане Кривоозерською районною державною адміністрацією Миколаївської області 04 квітня 2003 року №60 (а.с.6).

Засновником та головою вказаного господарства є ОСОБА_3 (п. 1.1. Статуту) (а.с.7-11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що відділом РАЦС Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 09 жовтня 2008 року видано свідоцтво про смерть НОМЕР_2 (а.с. 13).

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 , який 07 ІНФОРМАЦІЯ_1 у Кривоозерський державній нотаріальній конторі Миколаївської області отримав свідоцтво про право на спадщину за законом за р/№1981 на грошові внески (а.с.14).

26 вересня 2009 року ОСОБА_2 завідуючою Кривоозерською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 було надано роз`яснення щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка надана в постійне користування спадкодавцю для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі державного акту на право постійного користування землею (а.с.15).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка може бути передана в порядку спадкування.

Між тим, з таким висновком погодитися не можливо.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних відносин, право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частинами третіми цих статей.

Разом з тим, у статті 23 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало.

Висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України у постановах від 05 жовтня 2016 року справа № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року справа № 6-3113цс15, а також висновками про застосування норм права у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 376/2038/14-ц та від 24 квітня 2019 року у справі № 922/2103/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 376/252/15-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги законів уваги не звернув, не врахував, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині визнання за позивачем права на успадкування користування земельною ділянкою, яка була надана спадкодавцю на праві постійного користування для ведення селянського (фермерського ) господарства.

При цьому колегія звертає увагу на те, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 06 грудня 2019 року №11309/0/14-19-СГ, право постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 35,00 га, надане ОСОБА_3 , посвідчене державним актом на право постійного користування землею серії МК №618, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 22 березня 1995 року, розташовану в межах території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області припинено та вказану земельну ділянку віднесено до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території цієї ж ради (а.с.49).

За такого, позивач як спадкоємець фермерського господарство «Кирнасовського» не позбавлений права звернутися до органів державної влади із заявою про надання спірної земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_2 до Кривоозерської державної районної адміністрації Миколаївської області про визнання права на успадкування користування земельною ділянкою на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому не було предметом перегляду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2010 року в частині задоволення вимог ОСОБА_2 до Кривоозерської державної районної адміністрації Миколаївської області про визнання права на успадкування користування земельною ділянкою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частини рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.