30.04.2020
Справа № 331/5666/16-ц
Провадження № 4-с/331/18/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломієць К.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2019 року, стягувач ОСОБА_2 -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Новіков І.О. який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломієць К.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2019 року, стягувач ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначено, що 15 лютого 2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, був виданий виконавчий лист № 331/5666/16-ц. На підставі виконавчого листа Вознесенівським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області було відкрито виконавче провадження № 59949691.

19.09.2019 року старшим державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області винесено постанову «про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження».

Не погоджуся з рішенням суду, стягувач ОСОБА_2 , подав позовну заяву до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, «про зміну розміру аліментів», справа № 335/9335/17, провадження 2/335/1717/2017, де 15 листопада 2017 року судом було винесене заочне рішення, де позовні вимоги ОСОБА_2 , були задоволенні та стягнули з нього 1/6 частину з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, довічно. Про вищезазначене рішенні ОСОБА_1 не було відомо. У свою чергу, стягувач ОСОБА_2 , звернувся до старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області, щодо внесення змін у виконавче провадження, щодо суми стягнення аліментів. З приводу чого і сформувалася заборгованість.

Після того, як він дізнався про вищезазначене рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду щодо його перегляду. 12 квітня 2019 року Запорізьким апеляційним судом, справа № 335/9335/17, провадження 22-ц/07/1236/19, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, було скасовано і рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, залишилося без змін, але стягувач ОСОБА_2 , ненадав документи до старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області, щодо внесення змін до виконавчого провадження, а від імені ОСОБА_1 , заяву щодо зміни та перерахунку виконавець не приймала документів, тому що, йому не надали виконавчий лист на вищезазначене рішення. У зв`язку з чим, продовжувала нараховуватися заборгованість. Неодноразове звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби, ніякого результату, не дало.

У вересні 2019 року державний виконавець, зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що стягував ОСОБА_2 нарешті надав документи до виконавця і вона може зробити йому перерахунок, що було і зроблено. Після чого ОСОБА_1 в десятиденний строк сплатив усю заборгованість двома квитанціями про сплату заборгованості. Дані квитанції знаходяться в матеріалах справи, також і присутня довідку про відсутність заборгованості.

На початку року, мати ОСОБА_1 з урахуванням свого стану здоров`я та віку, забажала подарувати йому свою частку в житловому будинку. Звернувшись за консультацією до нотаріуса, остання повідомила ОСОБА_1 , що на його майно накладена заборона, і він не може оформити на себе документи на набуття права власності на частину житлового будинку доки не буде знята заборона.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця, щодо скасування постанови про накладання арешту на майно боржника, у зв`язку з відсутністю заборгованості. В свою чергу виконавець йому повідомила, що вона наклала заборону, на все його майно та 19.01.2020 року, видала постанову «про арешт майна боржника», для подальшого гарантування виплат боржником своїх зобов`язань.

На теперішній час боржник ОСОБА_1 не має заборгованості по вищезазначеному виконавчому листу. Заборгованість утворилася у зв`язку з тим, що стягувач не своєчасно долучив документи про зміну стягнення аліментів, у зв`язку з чим, була нарахована заборгованість. ОСОБА_1 сплачує аліменти на ім`я стягувача, без затримки, що підтверджується квитанціями про сплату, які знаходяться в матеріалах справи.

Звернувшись до старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області про зняти арешт з майна боржника, йому було відмовлено та видана письмова відповідь, що відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з майна боржника є відсутність заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в іншій спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Та йому рекомендовано звернутися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, зі скаргою «про зняття арешту з майна».

На підставі вищевикладеного просить суд визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області «про арешт майна боржника», від 19 вересня 2019 року по виконавчому провадженню з виконання виконавчого листа № 331/5666/16-ц від 15.02.2017р., виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя та зобов`язати Вознесенівський відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області відкликати з реєстраційних органів повідомлення про арешт та заборону відчуження майна, на яке було накладено арешт.

У судове засідання ОСОБА_1 не з*явився. Від його представника адвоката Новікова І.О. надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності. На задоволенні скарги наполягає.

13.04.2020 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломієць К.С. надійшов відзив на скаргу. У відзиві на скаргу просить прийняти рішення на розсуд суду.

У судове засідання стягувач ОСОБА_2 не з*явився. Надав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу без участі сторін.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом встановлено, що на виконанні у старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області Коломієць К.С. перебувало виконавче провадження ВП № 59949691 з примусового виконання виконавчого листа № 331/5666/16-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, від 15 лютого 2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 аліментів на його утримання.

19.09.2019 року постановою старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області Коломієць К.С. було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та оголошена заборона на його відчуження.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваних постанов) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно з положеннями ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як вбачається з матеріалів справи у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 , а тому заходи, щодо накладання арешту або заборони на відчуження майна носять передчасний характер.

Крім того суд вважає, що вказана вище постанова державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізької області «про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 19 вересня 2019 року винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягає скасуванню.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовні ший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд у своєму рішення по справі Yvonnevan Duynv. Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акту, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 447 - 450 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 319, 321 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», ст. 19, 41, 124 Конституції України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломієць К.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2019 року, стягувач ОСОБА_2 , задовольнити.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Коломієць К.С. «про арешт майна боржника», від 19 вересня 2019 року по виконавчому провадженню з виконання виконавчого листа № 331/5666/16-ц від 15.02.2017р., виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

Зобов`язати Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкликати з реєстраційних органів повідомлення про арешт та заборону відчуження майна, на яке було накладено арешт.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги, враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13Перехідних положень ЦПК України, до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання апеляційної скарги продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: М.В. Антоненко