Житомирський апеляційний суд
Категорія 53 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/10359/17 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними наказів, визнання незаконним звільнення зі зміною формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку, вихідної допомоги, грошової винагороди та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 05 грудня 2019 року суддею Адамовичем О.Й. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 16 грудня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Виробничого підрозділу «Коростенське територіальне управління» Філії «Центр Будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», який протокольною ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 07.03.2018 замінено на належного відповідача - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Укрзалізниця», Товариство) (а.с. 76-77 т. 1).

У позовній заяві, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 28.01.2019 та від 18.07.2019 (а.с. 113-114, 205-206 т. 1) просив: визнати незаконним та скасувати наказ №139 про переміщення вiд 27.10.2017; визнати незаконними та скасувати накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності №14 вiд 10.11.2017 та №18 вiд 01.12.2017, як такі, що винесені за невиконання незаконного наказу № 139 від 27.10.2017; визнати незаконним його звільнення наказом № 49 про припинення трудового договору вiд 01 грудня 2017 року в частинi дати звільнення, а також запис, зроблений відповідачем у його книжці без зазначення дати за № 15: «Звільнений з роботи за власним бажанням, п.3 ст. 38 КЗпП України. Підстава наказ №47 від 23.01.2018 та наказ №48 від 23.01.2018», змінити дату його звільнення у наказi №49 та дату у трудовій книжці на 30.11.2017 та підставу на ч.3 ст. 38 КЗпП України, як звільнення за власним бажанням через невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору; стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь недоплачену різницю вихідної допомоги у сумі 628,65 грн; стягнути з Товариства на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звiльненнi до дня фактичного розрахунку в сумі 102038,71 грн; стягнути з відповідача на його користь 164,72грн, незаконно утримані з вихiдної допомоги; стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь 150 грн грошової винагороди за здачу 17.11.2017 крові згідно колективного договору; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 25000 грн; стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його користь витрати на надання правової допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з наказом № 57 вiд 14 липня 1992 року його прийнято на роботу у механічний цех 02 Житомирської дiльницi водієм вантажного автомобiля.

Наказом №137 від 27.10.2017 без його згоди його переведено на роботу з м. Житомира в м. Коростень на термін один місяць. Ним було заявлено про невідповідність даного наказу вимогам КЗпП України, у зв`язку з чим наказ скасовано, видано новий наказ №139 про його переміщення, який він також відмовився виконувати, оскільки вважав його незаконним. В подальшому наказом № 14 від 10.11.2017 йому оголошена догана.

Наголосив на тому, що вiдповiдач систематично не виконував законодавство про працю та умови колективного договору, у зв`язку з чим, 14 листопада 2017 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням. Наказом №69/ОС вiд 01 грудня 2017 року його звільнено. Причиною звільнення в наказі зазначено - за власним бажанням, стаття - 38 КЗпП України, пiдстава - його заява вiд 14.11.2017 року. У трудовiй книжцi зроблено запис за №13: «01.12.2017 року. Звiльнений з роботи власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Наказ №69/ОС вiд 01.12.2017» та наказом №18 від 01.12.2019 про притягнення до дисциплінарної відповідальності йому оголошено догану за відмову виконувати наказ №164 від 10.11.2017.

Вказав, що 17.11.2017, під час відпустки, він здавав кров, проте виплата матеріальної допомоги за здачу крові в розмірі 150 грн, передбаченої колективним договором, проведена йому не була.

Крім того, додатково у заявах про збільшення позовних вимог зазначив, що вiдповiдно до припису № 06-24-005/0965-0539 вiд 06.12.2017 Управління Держпрацi в Житомирскiй областi, наказами по підприємству вiд 23.01.2018 №47 та №48 - наказ №69/ОС вiд 01.12.2017 про звільнення визнано недійсним, у трудову книжку внесено запис про звільнення, який посилається на наказ №48 від 23.01.2018, що не є наказом про звiльнення.

Також, вiдповiдно до ст.3 Закону України «Про вiдпустки» за бажанням працiвника у разi його звiльнення (крiм звiльнення за порушення трудової дисциплiни) йому має бути надано невикористану вiдпустку з наступним звiльненням. Датою звiльнення в цьому разi є останнiй день вiдпустки. Заяву на звiльнення він подав 14.11.2017. В той же день він подав заяву про надання частини невикористаної вiдпустки з 14.11.2017 по 30.11.2017. Таким чином, згiдно вимог законодавства, звiльнення мало бути оформлене 30.11.2017. Але, в порушення вимог законодавства, керiвництво на свiй розсуд визначило для нього 01.12.2017 робочим днем для того, аби винести догану вiд 01.12.2017 по сутi за невиконання того ж незаконного наказу №139. Отже, допущено грубе порушення законодавства при звiльненнi, порушено порядок оформлення трудових книжок, безпідставно винесено догану.

Окрім того, вказав, що 26.01.2018 йому виплачено вихiдну допомогу в розмiрi, передбаченому ст. 44 КЗпП України, а саме його тримiсячний середній заробiток в сумі 13461,90 грн. Але, зважаючи на виявлені порушення, сума середньомісячного заробітку розрахована неправильно, без врахування оплати понаднормових годин за жовтень 2017 року. Вiдпрацювання понаднормових годин у жовтні 2017 року підтверджено в грудні 2018 року перевiркою правового iнспектора працi iз внесенням подання керівнику підприємства про перерахунок та виплату коштiв. За жовтень 2017 року йому було нараховано та виплачено 13.02.2019 року 419,10 грн за 22 понаднормові години. Таким чином, у зв`язку зі збільшенням заробітної плати за жовтень 2017 року на вказану суму, має збільшитись і середньомісячний заробіток за останні 2 місяці, що становитиме 5153,47 грн.

Отже, вихідна допомога при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпПУ має становити 3 середньомісячних зарплати, але не менше 15460,41 грн. Таким чином, різниця між нарахуванням вихідної допомоги згідно довідки та середньомісячним заробітком із врахуванням понаднормових за жовтень 2017 року становить 628,65 грн.

Крiм того, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, яка вказує на обов`язковість виплати працiвнику всiх сум у день звiльнення, тобто згiдно наказу про звiльнення №49 від 01.12.2017, iз виплаченої йому 26.01.2018 вихідної допомоги була вирахувана якась незрозумiла заборгованiсть по зарплаті в сумi 164,72 грн. Такі дiї вiдповiдача прямо суперечать вимогам ст.1215 ЦК України, оскiльки вiдповiдачем не надано будь-якi докази рахункової помилки при розрахунку зарплати за грудень 2017 року та докази недобросовiсностi з його боку, як набувача виплати. Крiм того, вiдповiдно до ст.127 КЗпП України, для утримання або вiдрахування помилково нарахованих сум відповідач мав один мiсяць, який пропустив.

Таким чином, на даний час, всі суми, що мали бути виплаченi вiд пiдприємства при звiльненнi йому не виплачені, тому згідно ст. 117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробiтку за весь час затримки. Станом на 25.07.2019 з часу його звiльнення минає повних 19,8 календарних мiсяцiв. Середньомiсячний заробiток, згідно довiдки складає 5153,47 грн. Тому, розмiр грошових коштiв, який вiдповiдач зобов`язаний сплатити на його користь за весь час затримки, складає 102038,71 грн (середньомісячний заробiток 5153,47 грн х 19,8 мiсяцiв).

Також відповідачем не надано жодного належного доказу виплати йому матеріальної допомоги за здачу кровi 17.11.2017 в сумi 150 грн, передбаченого колективним договором.

Відповідачем йому заподіяно моральні страждання. Так, протягом бiльше одного року він витрачає власний час та кошти для відновлення своїх порушених прав. За цей перiод він неодноразово звертався до вiдповiдача з пропозицiєю мирного вирішення конфлікту. Але такі намагання, нажаль, залишилися без уваги. Протягом року з`ясувалися та були пiдтвердженi документально новi грубi порушення трудового законодавства вiдповiдачем. Враховуючи те, що справа за його позовом не знаходить вирішення не з його вини вже бiльше півтора року i весь цей час він знаходиться в станi стресу, змушений нервувати, що може негативно вплинути на стан його здоров`я, пiдготовлювати велику кiлькiсть документiв, використовувати вiдгули, звертатися в рiзнi iнстанцiї, відриватися з ciм`ї та виховання його неповнолiтньої дитини, ходити в суд, вважає цiлком розумною сумою вiдшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Також, зазначив, що на оплату правової допомоги, згідно наданих суду рахунків, ним було витрачено 13500 грн, в тому числі на оплату правової допомоги, пов`язаної із підготовкою та поданням необхідних для розгляду справи документів (запитів, заяв, звернень) у кількості 16 штук витрачено власні кошти загальною вартістю 3200 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 139 від 27.10.2017 про переміщення. Визнано незаконним та скасовано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №14 від 10.11.2017. Визнано незаконним та скасовано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №18 від 01.12.2017. Визначено формулювання звільнення ОСОБА_1 : "01.12.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : 628,65грн - недоплаченої вихідної допомоги; 164,72 грн - безпідставно утриманих коштів; 120569,10 грн - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; 2500грн - на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині: визначення формулювання його звільнення: "01.12.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України"; стягнення з відповідача на його користь: 628,65 грн недоплаченої вихідної допомоги; 120569,10 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, постановити в цій частині нове судове рішення яким: визначити формулювання його звільнення: "30.11.2017. Звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст. 38 КЗпП України"; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь: 1379,25 грн недоплаченої вихідної допомоги; 125468,32 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; 17800 грн судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката; змінити в тексті рішення помилкову назву відповідача з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на Акціонерне товариство «Українська залізниця»; постановити окрему ухвалу по виявлених грубих порушеннях відповідачем трудового законодавства; стягнути з відповідача на його користь 6000 грн судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом на стадії апеляційного оскарження рішення.

Позивач вважає, що суд не застосував відповідні норми КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 8 лютого 1995 року, в частині включення у розрахунок середньомісячного та середньоденного заробітку відповідних виплат за відпрацьовані понаднормові години.

Вказав, що у матеріалах справи наявний зроблений ним розрахунок середнього заробітку (а.с. 207, 208 т. 1), в якому міститься детальна інформація по розрахунку середньомісячного та середньоденного заробітку за останні два місяці його роботи (жовтень-листопад 2017 року), які передували його звільненню та розрахунок інфляційних (а.с. 228 т. 1), в якому зазначено середньоденну заробітну плату із врахуванням оплати понаднормових годин у жовтні 2017 року в сумі 249,44 грн. Суд не врахував такі розрахунки, а також того, що під час судового розгляду відповідач не заперечував, що несвоєчасне нарахування оплати за відпрацьований у жовтні 2017 року понаднормовий час значною мірою впливає на розмір середньоденної заробітної плати, розрахованої відповідно до вимог законодавства, виходячи із зарплати за останні два місяці. Вважає, що судом помилково взято до розрахунку за весь час затримки розрахунку суму середньоденного заробітку 239,70 грн замість 249,44 грн, у зв`язку із чим до стягнення підлягає 125468,32 грн (249,44 грн х 503), а не 120569,10грн. Крім того, вважає, що різниця вихідної допомоги (розрахунок на а.с. 228 т. 1) має складати 1257,30 грн, а з урахуванням індексу інфляції 1379,25 грн, а не 628,65 грн, як зазначив суд.

Також зазначив про безпідставність висновків суду про відмову у стягненні на його користь витрат на професійну правничу допомогу з огляду на те, що він подав докази надання йому такої допомоги та понесення ним у зв`язку із цим витрат. Вказав на відсутність його вини у затягуванні судового розгляду, не врахування судом рахунків за договором від 7 березня 2018 року, який слугував безпосередньою підставою для вступу адвоката в якості його представника саме у Корольовському районному суді м. Житомира. Вважає, що заявлений ним на відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвоката є реальним, дійсним, справедливим, співмірним та розумним, а відповідач не довів неспівмірності таких витрат, заявивши клопотання про їх зменшення.

Окрім того, на його думку, судом не враховані положення ст. 3 Закону України «Про відпустки». Враховуючи, що заяву на звільнення він подав 14.11.2017 та в цей же день подав заяву про надання частини невикористаної відпустки з 14.11.2017 по 30.11.2017, то звільнення мало бути оформлене 30.11.2017, а не 01.12.2017, як вказано в рішенні.

Також, вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки факту недостовірного обліку та оплати робочого часу, а саме понаднормових. Через недостовірний облік робочого часу та через недоплачені суми за понаднормову роботу у серпні та жовтні 2017 року неправильно розрахована та недоплачена сума відпускних за листопад 2017 року; неправильно розрахована та недоплачена сума компенсації за невикористану відпустку; неправильно розрахована та недоплачена сума вихідної допомоги.

Враховуючи численні порушення відповідачем законодавства про працю, вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали щодо відповідача.

Також вказав, що у тексті рішення суд помилково зазначив назву відповідача як Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» замість Акціонерне товариство «Українська залізниця».

В апеляційній скарзі представник Товариства, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказав, що суддя в порушення п.2 ч.2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України прийняв до провадження заяву про збільшення позовних вимог від 18 липня 2019 року, у якій змінювався предмет, підстава позову та збільшувався розмір моральної шкоди. Також, при прийнятті заяви про збільшення позовних вимог суд не звернув увагу на відсутність доказів про сплату ОСОБА_1 судового збору за її подання та докази направлення такої заяви відповідачу.

На думку представника Товариства, судом при вирішенні спору не враховані висновки, викладені у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та не застосовано принцип співмірності при стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. За змістом рішення суду, позивачеві Товариством недоплачено частину вихідної допомоги в сумі 628,65 грн та стягнуто грошові кошти з вихідної допомоги в сумі 164,72 грн. Разом недоплачено коштів в сумі 793,37 грн, що становить 5,6 % вихідної допомоги. Проте, судом першої інстанції без урахування вимог розумності і справедливості стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у стовідсотковому розмірі. Крім того, вважає, що суд не надав належної правової оцінки факту відсутності на час нарахування та виплати вихідної допомоги доказів понаднормової роботи позивача у жовтні місяці 2017 року. Факт понаднормової роботи ОСОБА_1 було виявлено лише в грудні 2018 року. Також вказав на неправильне зазначення у рішенні суду назви відповідача у справі - Публічне акціонерне товариство „Українська залізниця (), оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року за № 938, змінено тип Товариства з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ - 40075815). Окрім того, на його думку, визнаючи незаконними та скасовуючи накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 14 від 10.11.2017 та № 18 від 01.12.2017, суд неналежно дослідив докази у справі, оскільки ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за зрив виробничого процесу, не виконання наказів про відрядження та не виконання вимог правил внутрішньо-трудового розпорядку. Також вважає, що позивачем не був доведений як факт заподіяння йому моральних страждань так і розмір відшкодування.

У відзиві ОСОБА_1 апеляційну скаргу Товариства не визнав, просив залишити її без задоволення. Послався на відсутність порушень норм процесуального права судом першої інстанції при прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Також вважає, що ним було додержано вимог надіслання такої заяви відповідачу. Враховуючи обставини справи, вважає, що суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без урахування принципу співмірності, та обґрунтовано визнав незаконними і скасував накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки трудові обов`язки, за невиконання яких було оголошено догани, були передбачені наказом №139 від 27.10.2017, незаконність якого встановлена перевіркою Держпраці і відповідачем не спростована. Також вважає доведеним факт завдання йому моральної шкоди та її розмір.

У відзиві представник Товариства ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав. Вказав на безпідставність вимог позивача щодо стягнення витрат за професійну правничу допомогу. Також зазначив, що звільнення позивача саме 01.12.2017 було викликано додатковими обставинами, такими, як видача трудової книжки, проведення розрахунку, здача робітником спецодягу тощо і не перешкоджало застосувати до позивача дисциплінарне стягнення. На його думку, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Товариства залишенню без задоволення.

Так, згідно ч.1 ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 32 визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Так, згідно ст. 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

Згідно п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана та звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

За правилом статті 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно ч.3 ст. 38 КЗпПУ працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Згідно ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу №57 від 14.07.1992 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та працював на виробничо-експлуатаційній дільниці станції Житомир на вантажному автомобілі ГАЗ 2705 Виробничого підрозділу "Коростенського територіального управління" філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (а.с. 6 т. 1).

27.10.2017 відповідачем видано наказ №137 про тимчасове переведення позивача, як водія автотранспортних засобів, з 27.10.2017 на автомобіль КАМАЗ 5320, згідно ст. 33 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю, згідно рапорта головного механіка ОСОБА_3 (а.с. 10 т. 1).

Позивач не погодився з вказаним наказом та вказав в наказі, що відмовляється виконувати роботи по м.Коростеню, оскільки причини переведення не відповідали вимогам ст. 33 КЗпП України.

Того ж дня, відповідач видав наказ №139 від 27.10.2017 про переміщення, на підставі п.2 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку з виробничою необхідністю. Пунктом 1 наказу було визначено - провести переміщення водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 , в межах його спеціалізації, кваліфікації та посади, з 27.10.2017 по 25.11.2017 на автомобіль КАМАЗ 5320.

Позивач також не погодився з даним наказом та відмовився від переміщення через невідповідність наказу вимогам п.2 ст. 32 КЗпП України, оскільки переміщення в іншу місцевість є переводом і потребує згоди працівника (Постанова КМУ "Про гарантії та компенсації" №255 від 1998 року), про що вказав у наказі (а.с. 10 зворот т.1).

У період з 05.12.2017 по 06.12.2017 за зверненням позивача Управлінням держпраці у Житомирській області проведено перевірку додержання Виробничим підрозділом "Коростенське територіальне управління" філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування, за наслідками якої було складено акт №06-24-005/0965 (а.с. 15, 56-67 т. 1).

Такою перевіркою встановлено ряд порушень трудового законодавства, у тому числі ч.1 ст. 32 КЗпПУ. Так, встановлено, що переведення на іншу роботу у виробничому підрозділі "Коростенське територіальне управління" здійснено без згоди працівника. Правопорушення вчинене відносно ОСОБА_4 , якого було переміщено, згідно наказу №139 від 27.10.2017 на автомобіль КАМАЗ 5320, що знаходиться на виробничій базі в м.Коростені (постійне місце роботи ОСОБА_1 - м.Житомир). Правопорушення є триваючим станом на 27.10.2017.

Також Управлінням держпраці у Житомирській області внесений припис Товариству з вимогою усунути виявлені порушення законодавства про працю, зокрема, зобов`язано відповідача привести виплату заробітної плати за весь час відпустки у відповідність до ч.1 ст. 21 ЗУ "Про відпустки"; переведення працівників на іншу роботу привести у відповідність до ч.1 ст. 32 КЗпПУ; наказ №69/ос від 01.12.2017 про звільнення ОСОБА_1 привести у відповідність ч.3 ст. 38 КЗпПУ (а.с. 52-53 т.1).

Результати перевірки та припис відповідачем не оскаржувалися.

Встановивши, що робоче місцем позивача знаходилося в місті Житомирі, а згідно наказу №139 від 27.10.2017 його було переміщено на інше робоче місце, яке знаходилося в м.Коростені, тобто в іншій місцевості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний наказ не відповідає вимогам ч.1 та ч.2 ст. 32 КЗпП України, а отже є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки переміщення працівника на тому ж підприємстві допускається в межах тієї ж місцевості.

10.11.17 відповідачем прийнято наказ №14, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх трудових обов`язків, яке полягає в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання наказів керівництва (а.с. 11 т. 1). Підставою для його прийняття було невиконання позивачем наказу підприємства №139 від 27.10.2017 "Про тимчасове переміщення" на автомобіль КАМАЗ 5320. Зокрема було встановлено, що позивач не приступив до виконання трудових обов`язків, не приступив до стажування, певний період часу знаходився на лікарняному, що свідчить про безвідповідальне ставлення до виконання поставлених головним механіком виробничих завдань.

Встановивши, що фактично підставою для прийняття наказу №14 від 10.11.2017 стало не виконання позивачем наказу №139 від 27.10.2017 про переміщення, який не відповідав вимогам трудового законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування наказу №14 як незаконного з огляду на те, що не виконання наказу №139, який прийнятий в порушення прав працівника, не може бути підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки такий наказ не може породжувати правомірних трудових обов`язків, не виконання яких становитиме склад дисциплінарного проступку.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 14.11.2017 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням через невиконання роботодавцем законодавства про працю, необхідність догляду за неповнолітньою дитиною та неможливість виконувати роботу в іншій місцевості через негативний вплив навколишнього середовища та значну відстань від місця постійного проживання (а.с. 7 т. 1).

Цього ж числа позивач також подав заяву з проханням надати частину відпустки з 15.11.2017 по 30.11.2017 (а.с. 116 т. 1).

Наказом по підприємству №618 від 15.11.2017 позивачу було надано відпустку тривалістю 16 календарних днів з 15.11.2017 по 30.11.2017 включно (а.с. 202 т. 1).

Наказом №69/ос від 01.12.2017 про припинення трудового договору, ОСОБА_1 було звільнено за ст. 38 КЗпПУ згідно заяви від 14.11.2017 без виплати вихідної допомоги (а.с. 8 т. 1).

Вирішуючи питання щодо дати звільнення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у заяві не було визначено строку звільнення, а норма закону про відпустки покликана реалізувати право працівника на відпустку. Тому, суд вважав, що звільнення позивача наступного дня після відпустки, з урахуванням необхідності належного оформлення такого звільнення (підписання обхідного листа тощо), без шкоди для наступного працевлаштування, є таким, що не порушує прав позивача. Отже, суд вказав, що позивачем не доведено необхідність зміни дати його звільнення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором.

Суди при розгляді спорів виходять із того, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у трудових відносинах і працівник має добросовісно користуватись своїми правами.

Виходячи зі змісту принципу рівності, положень статті 38 Кодексу законів про працю України і частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» у разі одночасного подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням і заяви про надання невикористаної відпустки або її частини (коли день звільнення визначений працівником поза межами двотижневого строку попередження про звільнення після закінчення відпустки) працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Якщо цей строк закінчився і подана заява про звільнення не відкликана, працівник уважатиметься таким, що залишив роботу, підтримує вимогу про звільнення і втратив право на повернення до роботи після закінчення відпустки.

Заяву про своє звільнення ОСОБА_1 подав разом із заявою про надання відпустки з 15.11.2017 по 30.11.2017. Заява працівника не була ним відкликана, а тому власник мав видати наказ про звільнення з 30.11.2017, тобто в останній день відпустки, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні щодо дати звільнення позивача з роботи.

З огляду на вищенаведене, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення наказом №18 від 01.12.2017 догани за порушення трудової дисципліни, неналежне виконання своїх трудових обов`язків, яке полягає в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, невиконання наказів керівництва, є незаконним.

Скасовуючи цей наказ (№18 від 01.12.2017), суд виходив з того, що він також пов`язаний з незаконним переміщенням працівника, оскільки підставою для даного наказу стало невиконання позивачем наказу №164 від 10.11.2017, щодо перевезення будівельно-монтажних матеріалів автомобілем КАМАЗ 5320. З огляду на те, що власник мав видати наказ про звільнення з 30.11.2017, висновок щодо мотивів скасування наказу № 18 від 01.12.2017 є помилковим. Проте, рішення у цій частині щодо його незаконності є правильним по своїй суті, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його скасування.

З матеріалів справи вбачається, що перевіркою Управління держпраці у Житомирській області також були виявлені порушення відповідачем ч.3 ст. 38 КЗпП України (звільнення позивача за власним бажанням згідно наказу №69/ос від 01.12.2017 за ст. 38 КЗпП України, натомість позивач просив за ч.3 ст. 38 КЗпП України, тобто формулювання наказу не відповідає дійсності).

За наслідками розгляду припису №06-24-005/0965-0539, відповідач наказом №47 від 23.01.2018 визнав наказ №69/ос від 01.12.2017 про звільнення ОСОБА_1 недійсним (а.с. 54 т. 1), а згідно наказу №48 від 23.01.2018 визнав недійсним запис №13, внесений у трудову книжку ОСОБА_1 , вніс запис у його трудову книжку про звільнення з роботи за власним бажанням, п. 3 статті 38 КЗпП України та наказав виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 55 т.1).

Також 23.01.2018 відповідач видав наказ №49, за змістом якого звільнено ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів, з 01.12.2017 за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, п.3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 92 т.1).

Отже, відповідач самостійно скасував наказ №69/ос від 01.12.2017 та визначив підстави звільнення відповідача за п.3 ст. 38 КЗпП України.

Разом з тим, судом встановлено, що наявна в матеріалах справи копія трудової книжки ОСОБА_1 містить під №15 запис, згідно якого: «Запис №13 вважати недійсним, звільнений з роботи за власним бажанням, п. 3 статті 38 КЗпП України». Підстава: наказ №47 від 23.01.2018 та наказ №48 від. 23.01.2018 (а.с. 115 т. 1).

Встановивши, що скасовуючи наказ № 69/ос від 01.12.2017 та здійснюючи запис у трудову книжку позивача про недійсність запису №13 про звільнення, відповідачем не було зазначено самої дати звільнення, суд у відповідності до ч.3 ст. 235 КЗпП України дійшов правильного висновку про необхідність вказати у трудовій книжці дату звільнення та підставу звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства.

Також з матеріалів справи вбачається, що вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України була виплачена позивачу у січні 2018 року (а.с. 127 т. 1). Останній вказує, що 26.01.2018 отримав таку виплату в розмірі 13461,90грн (з урахуванням отриманих обов`язкових платежів). Проте, в результаті перевірки управління держпраці та згідно листа Коростенського територіального комітету профспілки залізничників від 05.02.2019 було виявлено, що при розрахунку не було взято до обліку і недоплачено за серпень 2017 року 23 години понаднормових робіт на суму 439,10 грн та за жовтень 2017 року 22 понаднормові години на суму 419,10 грн (а.с.147 т. 1).

В листі також повідомлялося, що дані кошти були нараховані, але в порушення діючого трудового законодавства України, бухгалтером підприємства відраховані з позивача в рахунок погашення безпідставно нарахованих і отриманих позивачем грошових коштів в сумі 1340 грн, як аванс в липні 2018 року. Дані кошти позивач відмовився повертати. Правовим інспектором праці повторно внесено подання, в результаті якого бухгалтером підприємства погашені збитки нанесені підприємству та притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Поштовим переказом від 21.01.2019 недоплачені позивачу кошти направленні на його адресу.

Позивач визнав, що кошти в сумі 690,85 грн. згідно поштового переказу від 26.01.2019 були ним отримані 13.02.2019 (а.с. 148 т. 1). Також позивачеві були виплачені 150 грн грошової винагороди за здачу крові.

Крім того, позивач вказав, що відповідно до ч.1 ст. 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. Оскільки він у жовтні 2017 року працював за погодинною системою оплати праці, оплата 22 годин понаднормових має оплачуватися в подвійному розмірі.

Дана обставина визнана відповідачем, у зв`язку з чим позивачу було донараховано також оплату понаднормових за серпень та жовтень місяці 2017 року в сумі 1014,06 грн, які були виплачені позивачу поштовим переказом 06.06.2019 (а.с. 161 т. 1).

В підтвердження оплати понаднормових представником відповідача були надані також інші бухгалтерські документи (а.с.232-243 т. 1).

Оскільки оплата понаднормових була проведена після виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, суд обґрунтовано погодився з доводами позивача, що понаднормові в сумі 419,10 грн за жовтень 2017 року не були враховані при розрахунку цих виплат.

Вирішуючи спір, судом помилково взято для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суму середньоденного заробітку 239,70 грн. Суд не звернув увагу, що з урахуванням оплати понаднормових годин у двократному розмірі відповідно до ст. 106 КЗпП України ця сума склала 249,44 грн, у зв`язку із чим до стягнення підлягає 125468,32 грн, а не 120569,10 грн. Так, з довідки відповідача вбачається, що заробітна плата позивача за жовтень 2017 року становила 4842,23грн, а за листопад 5045,60 грн. До заробітної плати в жовтні слід додати невиплачені понаднормові в сумі 838,20 грн, тобто 419,10 грн у подвійному розмірі, (4842,23грн +838,20 грн = 5680,43 грн). Тому, розмір середнього заробітку за весь час затримки розраховується наступним чином: 5680,43 грн (заробітна плата позивача за жовтень 2017 року) + 5045,60грн (заробітна плата позивача за листопад 2017 року) : 43 робочих дні (21 робочий день за жовтень 2017 року та 22 робочих дні за листопад 2017 року) = 249,44 грн (середній заробіток за день). Період не виплати належної заробітної плати з 01.12.2017 по 05.12.2019 становить 503 дні. Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 125468,32 грн (249,44 грн - середньоденна заробітна плата позивача х 503 робочі дні = 125468,32 грн). Крім того, різниця вихідної допомоги з урахуванням понаднормових має складати 1257,30грн, а з урахуванням індексу інфляції 1379,25 грн, а не 628,65 грн, як зазначив суд.

У матеріалах справи наявні детальні розрахунки зазначених сум, надані позивачем, які не були спростовані відповідачем (а.с. 207-208, 228 т. 1). Також відповідачем не були спростовані такі доводи апеляційної скарги позивача в суді апеляційної інстанції.

За наведених обставин, оскаржуване рішення у цій частині також підлягає зміні шляхом збільшення суми недоплаченої вихідної допомоги з 628,65 грн до 1379,25 грн, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 120569,10 грн до 125468,32грн.

Водночас, суд, у відповідності до ст. 1215 ЦК України, правильно вважав доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача 164,72 грн, відрахованих з нього при виплаті вихідної допомоги (а.с. 127 т. 1).

У даній справі вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум задоволені у повному обсязі, отже підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. При цьому працевлаштування позивача з 12.12.2017 не має значення для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справах №6-41цс15 від 01 квітня 2015 року та №6-113цс16 від 27 квітня 2016 року.

Колегія суддів також враховує, що розмір недоплачених сум є істотним порівняно із середнім заробітком позивача.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставне не застосування принципу співмірності при стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є такими, що не ґрунтуються на законі.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд правильно послався на відсутність у позивача будь-яких інших об`єктивних доказів на підтвердження розміру моральної шкоди на суму 25000 грн, а тому обґрунтовано зменшив розмір відшкодування до 2500 грн, зважаючи на порушення при звільненні прав позивача відповідачем, які призвели до його моральних страждань внаслідок усвідомлення такого факту, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя з метою захисту своїх порушених прав в судовому порядку.

Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначив, що позивачем надані рахунки на загальну суму 17800 грн, складання яких передбачено розділом 4 договору від 06.11.2017. Також суд зазначив, що адвокат в даному процесі діяв на підставі ордеру ЖТ №11471 (а.с. 74 т.1), в якому вказана підстава його видачі - договір на правову допомогу від 07.03.2018. Тобто, позивачем не підтверджено, що договір від 07.03.2018 містить аналогічні умови, зокрема щодо видачі рахунків на підтвердження оплати та вид виконаної роботи.

Крім того, суд зазначив, що вказані рахунки не містять відомостей щодо підстави їх видачі, а саме реквізиту договору та вважав, що вказівка в рахунку про отримання оплати, а також зазначення відомостей про вид послуги (рахунки містять лише загальні відомості про послугу), не може вважатися детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як того вимагає ст. 137 ЦПК України.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено допустимими доказами конкретний розмір понесених витрат на правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який зводиться до надмірного формалізму, оскільки кожен рахунок, долучений до матеріалів справи, містить конкретний вид, форму та обсяг послуги, яка надана представником у зв`язку з розглядом цієї справи та підтверджує оплату послуг позивачем готівковим розрахунком. Так, п. 2.2.3 договору передбачає, що на підтвердження факту надання адвокатом клієнту правової допомоги відповідно до умов цього договору та здійсненої за неї оплати складається Рахунок на оплату послуг професійної правничої допомоги, в якому зазначається вид, форма, обсяг наданої послуги та розмір гонорару. Рахунок підписується адвокатом. Один примірник рахунку залишається у адвоката, другий надається клієнту. Також п. 4.8. договору визначає, що оплата здійснюється клієнтом у готівковій формі негайно після отримання відповідної послуги або понесених фактичних витрат і підтверджується підписаним адвокатом рахунком (а.с. 212-214 т. 1). Наявність договору від 07.03.2018, на який міститься посилання у ордері на надання правової допомоги від 07.03.2018, підтверджена позивачем і такий договір є аналогічним за змістом договору від 06.11.2017, лише містить посилання на назву конкретного суду, який розглядав спір.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Беручи до уваги складність справи (справа розглядалась в спрощеному порядку, а строк розгляду справи був зумовлений зміною двічі складу суду у зв`язку з виходом суддів у відставку) та виконані роботи (участь адвоката у судовому засіданні 07.03.2018 тривала з 10:44 до 10:47, 19.03.2018 - з 11:08 до 11:10, 17.04.2018 з 15:46 до 16:12, 25.05.2018 судове засідання не відбулось, 26.10.2018 з 12:52 до 13:07, 20.12.2018 - з 12:08 по 12:26, при цьому рахунки вказують про сплату позивачем по 1000 грн за кожне засідання (а.с. 103-108 т.1)), з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 8900 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи ОСОБА_1 про помилковий висновок суду щодо відсутності підстав для постановлення окремої ухвали відносно відповідача суд апеляційної скарги відхиляє, з огляду на те, що постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Крім того, матеріали справи свідчать, що порушення, допущені відповідачем, були предметом перевірки відповідного контролюючого органу, який вжив необхідних заходів, а тому додаткового реагування суду щодо виявлених порушень шляхом постановлення окремої ухвали колегія суддів не вбачає.

Посилання позивача та представника відповідача на помилкове зазначення у рішенні найменування відповідача як Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» замість Акціонерне товариство «Українська залізниця» може бути усунуто судом першої інстанції шляхом виправлення описки відповідно до ст. 269 ЦПК України.

Доводи Товариства щодо порушення судом вимог процесуального законодавства, зокрема п.2 ч.2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України щодо прийняття до провадження заяви про збільшення позовних вимог від 18.07.2019, у якій, на думку представника, змінювався предмет, підстава позову та збільшувався розмір моральної шкоди є помилковими, оскільки заява від 18.07.2019 містила лише збільшення розміру позовних вимог, які містилися у аналогічній заяві від 28.01.2019. Крім того, у зв`язку зі зміною 23.09.2019 складу суду розгляд справи розпочався спочатку і заява від 18.07.2019 була наявна в матеріалах справи. Також, відповідач подав заперечення на таку заяву, що свідчить про її направлення позивачем.

Доводам у частині законності наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судом апеляційної інстанції надано оцінку у тексті даного судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду щодо порушення прав позивача та необхідності їх захисту.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2019 року змінити, збільшивши суму недоплаченої вихідної допомоги з 628,65 грн до 1379,25грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 120569,10 грн до 125468,32грн та дату звільнення з 01.12.2017 на 30.11.2017.

Скасувати рішення суду щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 8900 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 30 червня 2020 року.