П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/13507/15-ц

Номер провадження 22-ц/824/548/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Галась І. А.., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останньої заборгованості у розмірі 61 181,56 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 322 133 грн. 51 коп. за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року, та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 серпня 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № К3ВLGP15006581, згідно умов якого, банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 63 000 доларів США на термін до 29 серпня 2037 року, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Як вбачається з вищевказаного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зазначає, що взяті на себе зобов`язання за договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Натомість відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 липня 2015 рік становить 61 181,56 доларів США, з яких: 56 602,50 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 128,09 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 450,97 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк», з урахуванням подальших уточнень, про визнання недійсним кредитного договору № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2016 року (т. І а.с. 90-91) об`єднано в одне провадження цивільну справу № 754/13507/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та цивільну справу № 754/8848/15 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № K3BLGP15006581. Присвоїно справі № 754/13507/15.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року (т. ІV а.с. 135-136) позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним, залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року (т. ІV а.с. 236 - 247-б) позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року в розмірі 1 279 782 грн. 52 коп.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував поважні причини неявки відповідача в судове засідання та ухвалив оскаржуване рішення у її відсутність, чим порушив принцип рівності сторін у цивільному процесі. Крім того, при ухваленні рішення судом не було вирішено ряд питань, зокрема, якими письмовими доказами підтверджується відкриття на ім`я ОСОБА_1 кредитного рахунку, рахунку по відсотках та рахунку для сплати винагороди.; чи підтверджується документально: здійснення кредитної операції з передачі грошових коштів у сумі 63 000 доларів США; здійснення касової операції з видачі грошових коштів у сумі 63 000 доларів США; здійснення касових операцій з видачі кредиту, сплати кредиту та відсотків за кредитним договором; утворення заборгованості в сумі 61 181,56 доларів США за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року.

Скаржник зазначає, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року по даній справі було призначено судово-економічну експертизу, проте, оскільки банк не надав необхідні документи для її проведення, вищевказану ухвалу виконано не було.

На думку скаржника, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, на обґрунтування своїх вимог, зокрема, первинних бухгалтерських документів, чи інших доказів які б свідчили про здійснення розрахунків по кредиту. Крім того, надані суду розрахунки заборгованості мають ознаки фальшивості, оскільки не містять печатки банку та оформлені з порушенням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення законодавства, які мають імперативний характер до спірних правовідносин, і які б мали застосовуватись у даному випадку.

Скаржник посилається на те, що відповідно до п. 2.2 Інструкції НБУ № 481 банк відображає в бухгалтерському обліку здійснення кредитних операцій такими бухгалтерськими проводками : дебет - рахунки для обліку наданих кредитів на суму кредиту № 2203/2233 та кредит - рахунки клієнтів № 2620. Так, видача кредиту в іноземній валюті фізичній особі можлива лише з поточного рахунку № 2620 за заявою на видачу готівки. Разом з тим, банк перевів грошові кошти на поточний рахунок фізичної особи і веде облік заборгованості за тілом кредиту на рахунку для обліку наданих кредитів № 2203/2233.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

05 лютого 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від АТ «КБ «Приватбанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 з відповідним підтвердженням про направлення його відповідачу.

У вказаному відзиві банк зазначає, що факт укладення та підписання кредитного договору та додаткових угод до нього, договору іпотеки та договорів страхування сторонами не заперечується.

При підписанні кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується власноручними підписами та печатками сторін.

Банк зазначає, що у матеріалах справи наявні виписки по рахунку ОСОБА_1 , які є належними та допустимими доказами та підтверджують факт здійснення фінансових операцій між банком та відповідачем.

На думку банку, наявний в матеріалах справи висновок експертного дослідження як доказ не має значення для вирішення даного спору, оскільки, він не є результатом судової експертизи, крім того, експерта не було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

12 лютого 2020 року АТ «КБ «Приватбанк» направило апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, порушення норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 29 серпня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К3ВLGP15006581 відповідно до умов якого, банк надав, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Скаржник зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, станом на 31 липня 2015 рік у останнього утворилась заборгованість у розмірі 61 181,56 доларів США, яка складається з: 56 602,50 доларів США - заборгованість за кредитним договором; 4 128,09 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 450,97 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

На думку скаржника, суд першої інстанції детально обґрунтував кожен довід як позивача так і відповідача та надав оцінку наявним у справі доказам, однак не зазначив які саме складові заборгованості стягнуто, а у задоволенні яких, відмовлено.

Скаржник зазначає, що оскільки оскаржуване рішення не містить розрахунків, з яких виходив суд при його ухваленні, у останнього відсутня можливість надати йому об`єктивну оцінку, крім того, посилання суду на те, що в якості належного доказу останнім прийнято висновок експертного дослідження наданий відповідачем, позивач вважає необґрунтованим.

Скаржник посилається на те, що в позовних вимогах останній просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 61 181,56 доларів США, проте суд, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнув з відповідача заборгованість у національній валюті не зазначивши при цьому курс, за яким було проведено розрахунок та який еквівалент валюти зобов`язання задоволено судовим рішенням.

Таким чином, на думку скаржника, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «КБ «Приватбанк», надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник АТ «КБ «Приватбанк» - Хитрова Л. В. підтримала доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах банку, та просили суд її задовольнити з підстав, викладених у ній; заперечувала проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_1 , просила суд її задовольнити, з підстав, викладених у ній; заперечували проти доводів апеляційної скарги, поданої в інтересах АТ «КБ «Приватбанк», посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, що з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» та залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 , без задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав взяті на себе обов`язки за договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року, а саме, надав відповідачу кредит у сумі та в строк передбачений кредитним договором, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не виконала хоча тривалий час виконувала їх, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 1 279 782 грн. 52 коп.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К3ВLGP15006581 згідно умов якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 29 серпня 2007 року по 29 серпня 2037 рік включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 71 505 доларів США на придбання квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,8 кв.м., житловою площею 15,00 кв.м. 63 000 доларів США, а також 8 505 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору (т. І а.с. 08-10).

29 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки квартири, за яким, іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 29 серпня 2007 року № К3ВLGP15006581. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (т . ІІ а.с. 97-101).

Згідно заяви на видачу готівки № 01 від 29 серпня 2007 року (т. ІІ а.с. 115) та акту прийому-передачі (т. ІІ а.с. 116) ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 63 000 доларів США згідно кредитного договору № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року.

29 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно п. 4 договору, продаж вказаної квартири провадиться за 318 150 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 63 000 доларам США (т. ІІ а.с. 128).

28 січня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № б/н до кредитного договору № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року, згідно якого, п. 4.1. кредитного договору викладено в наступній редакції: у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,50 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (т. І а.с. 11).

16 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року, згідно умов якої, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 29 серпня 2007 року по 29 серпня 2037 рік включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 71 505 доларів США на придбання квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,8 кв.м., житловою площею 15,00 кв.м. 63 000 доларів США, а також 8 505 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору (т. І а.с. 11-12)

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року укладеному між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 31 липня 2015 рік в останньої наявна заборгованість за вищевказаним договором у сумі 61 181,56 доларів США, з яких: 56 602,50 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 4 128,09 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 450,97 доларів США - загальна сума нарахованої пені (т. І а.с. 03-06).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Згідно ст.. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Таким чином, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що кредитний договір № К3ВLGP15006581 укладений 29 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , підписаний останньою, містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, розмір відсоткової ставки, винагороди, пені та відповідальність сторін, таким чином, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Як вбачається з заяви на видачу готівки № 01 (т. ІІ а.с. 115) та актом прийому-передачі (т. ІІ а.с. 116), які підписані ОСОБА_1 , остання отримала грошові кошти у сумі 63 000 доларів США.

Отже, з моменту передачі грошових коштів відповідачу у визначеному кредитним договором розмірі, банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно з ч. 2 ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що відповідач під час укладення кредитного договору жодних заперечень щодо його умов не заявляла, будь-яких претензій щодо не проведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору або щодо нерозуміння нею окремих його частин не зазначала та в подальшому його виконувала, колегія суддів приходить до висновку, що зазначеними діями остання погодилась з умовами кредитного договору.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Згідно ст. 1 Декрету (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору, валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Згідно п.2 ст. 1 Декрету, валютні операції: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності;операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Як вбачається з приписів ст. 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

Таким чином, станом на час укладення кредитного договору, операції з надання кредиту в іноземній валюті у зазначеному в кредитному договорі розмірі та на визначений договором строк, не вимагали отримання індивідуальної банківської ліцензії. Разом з тим, для проведення операцій пов`язаних з іноземними валютами, банку необхідно мати генеральну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що станом на дату укладення кредитного договору № К3ВLGP15006581, ЗАТ «КБ «Приватбанк» мав ліцензію та дозвіл НБУ, згідно яких, мав право виконувати фінансові операції в іноземній валюті (т. 1 а.с. 148, 159, 160).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст.. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, як національна валюта України. Разом з тим, законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству, а відтак банк у відповідності до чинного на час укладення кредитного договору надав відповідачу кредит у сумі 63 000 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 01 від 29 серпня 2007 року (ІІ а.с. 115) та актом прийому-передачі грошових коштів (т. ІІ а.с. 116), остання ж в свою чергу отримані кредитні кошти не повернула в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у сумі 56602,50 доларів США.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час апеляційного перегляду колегією суду встановлено, що кредитний договір № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року укладений між банком та відповідачем, відповідає вимогам чинного, на час його укладення, законодавства України. Згідно п. 1.2. вказаного договору, кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені договором строки. З розділу 4 вказаного договору, зокрема, вбачається, що при порушенні позичальником взятих на себе зобов`язань, банк має право нарахувати, а позивач зобов`язується сплатити банку пеню нараховану банком. Сплата здійснюється у гривні, а у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Таким чином, у вищевказаному кредитному договорі, підписаному ОСОБА_1 , наявні умови, зокрема, щодо встановлення процентів за користування кредитом та відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми.

Так, станом на день звернення до суду з позовною заявою, 1 долар США дорівнював 21 грн. 61 коп.

Враховуючи вищенаведене, колегія суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 4 128,09 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язання у сумі 9 745 грн. 46 коп.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 - не підлягає задоволенню, разом з тим, доводи апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, а відтак, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк», скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року у розмірі 56 602,50 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість по процентам за користування кредитом за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року у розмірі 4 128,09 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором № К3ВLGP15006581 від 29 серпня 2007 року у розмірі 9 745 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 21 499 (двадцять одна тисяча чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 34 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова