ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/788/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/30/20 Категорія: на ухвалу Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л. І., Єльцова В. О.

Секретар Анкудінов О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Заруба Світлана Олександрівна;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області про відмову у забезпеченні позову від 11 березня 2020 року постановлену під головуванням судді Суходольського О.М. у Черкаському районному суді Черкаської області 11.03. 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

10 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вантажний автомобіль IFA B50, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказує, що він 08 січня 2020 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

ОСОБА_1 посилається у заяві, що згідно постанови судді Черкаського районного суду Черкаської області Соколишиної Л. Б. від 23 грудня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, за порушення останнім ПДР України, які стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Дана постанова суду вступила в законну силу після її перегляду Черкаським апеляційним судом 24 січня 2020 року.

ОСОБА_1 вказує у заяві, що при зіткненні його автомобіль отримав технічні ушкодження, про що свідчить додаток до протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 065688 (схема наслідків дорожньо-транспортної пригоди без потерпілих) від 28 жовтня 2019 року. Згідно з даними звіту експерта - оцінювача від 28 листопада 2019 року № А11-97 величина матеріальних збитків, завданих автомобілю ОСОБА_1 становить 7 543 грн. 25 коп., вартість проведення звіту становить 2 000 грн., повідомлення (телеграма) про виклик відповідача з метою участі у проведенні експертизи 110 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу складають 3 500 грн., тому всі ці кошти він вважає підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 також заподіяно і моральну шкоду, яка полягає у довгострокових душевних стражданнях , яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням власності автомобіля та неможливості протягом тривалого часу ( більше 130 календарні дні) користуватися автомобілем за його призначенням, порушенням його нормальних життєвих зв`язків, певним ударом його престижу. Також ОСОБА_1 був змушений неодноразово відвідувати авторинок і магазин у пошуку необхідних для ремонту запчастин та пошуку станцій технічного обслуговування з метою відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. Розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 визначив 5 000 грн. Він вважає, що підставою подання заяви про забезпечення позову, є зібрані доказові матеріали адміністративної справи № 707/2680/19 та цивільної справи № 707/30/20 про наміри відповідача ОСОБА_2 уникнути від відшкодування збитків, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Тому ОСОБА_1 просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на вантажний автомобіль IFA B50, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, заявник ОСОБА_1 оскаржив ухвалу в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, яка надійшла до Черкаського апеляційного суду та була зареєстрована 25 березня 2020 року Вх. № 3196/20 Вх.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається, що вина відповідача ОСОБА_2 доведена матеріалами адміністративної справи № 707/2680/19 та цивільної справи № 707/30/20, тому він не погоджується із судом першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні його заяви про забезпечення позову. Також скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що, аналізуючи та вивчаючи матеріали даних справ, ОСОБА_1 дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 , має злі наміри уникнення від виконання судового рішення. ОСОБА_1 вказує, що підставою відмови у задоволенні його заяви про забезпечення позову судом першої інстанції стало те, що скаржник не навів достатніх підстав для забезпечення позову, і не надав доказів наміру відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення та виконання судового рішення. Скаржник ОСОБА_1 не погоджується з такою позицією та ухвалою суду першої інстанції, а тому вважає ухвалу суду необґрунтованою і незаконною, з підстав не повного з`ясування та недоведеністю судом обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, недоведеністю висновків, викладених у судовому рішенні, порушенням норм процесуального права, не правильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, скаржник вказує, що суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову, згідно якої передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належить або підлягають передачі або сплаті відповідачеві, і знаходяться у нього чи в інших осіб. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що суд грубо порушив норми права при розгляді заяви про забезпечення позову, оскільки суд не навів в ухвалі обставин та фактів про платіжну спроможність відповідача ОСОБА_2 , розглянувши його заяву без виклику сторін. Також, на переконання скаржника, суд першої інстанції в ухвалі неправомірно, трактуючи на свій розсуд узагальнюючу практику суддів при розгляді заяв про забезпечення позову, які прописані в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12. 2006 року № 9 « Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позовів» розглянув заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, районним судом порушено міжнародну Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11. 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини від 18.07. 2006 року ( справа « Єфименко проти України»).

З урахуванням вищевказаного, скаржник ОСОБА_1 просить ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області про відмову у забезпеченні позову від 11 березня 2020 року скасувати та винести постанову, якою накласти арешт на вантажний автомобіль IFA B50, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Розгляд апеляційної скарги неодноразово призначався та переносився на інші дати згідно поданих заяв відповідачем ОСОБА_2 від 15.04. 2020 року, 28.04. 2020 року у зв`язку із запровадженням карантинних заходів та відсутності транспортного сполучення, щоб бути присутнім у судовому засіданні.

12 травня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 . Вх. № 4896/20 Вх., в якому він просить справу розглядати без його участі, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі і просить її задовольнити. Аналогічну заяву ним було подано 14 квітня 2020 року.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Заруби С.О., якою заперечувались доводи та вимоги апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості поданої заяви щодо наявності підстав для забезпечення позову, посилаючись, що заявником не наведено достатніх підстав для забезпечення позову, оскільки не надано відомостей, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення його прав. Суд вказав, що заявник не довів того, що відповідач має наміри уникнути відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо транспортної пригоди.Також Судом зазначено, що заявником не надано доказів наміру відповідача ухилятися від виконання рішення суду, у зв`язку з чим він не навів достатніх підстав для необхідності застосування забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на автомобіль відповідача. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову за встановлених обставин та доводів і обґрунтувань заявника.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з даним висновком суду першої інстанції, вважає висновки суду такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом не допущено порушень вимог закону при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 08 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 1-6).

22 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вантажний автомобіль IFA B50, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 ( а. с. 48- 50).

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 28 січня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено ( а. с. 55 56).

10 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 вдруге звернувся в суд із заявою про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вантажний автомобіль IFA B50, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , яка повністю є аналогічною поданій заяві від 22 січня з тими ж доводами та обгрунтуваннями ( а. с. 108 110).

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено ( а. с. 112 113).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Позов забезпечується, зокрема, і забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, в разі задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено : предмет позову та обгрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості потрібні для забезпечення позову.

Згідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Із аналізу статей 150- 153 ЦПК України слід дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду по суті позовних вимог. При цьому, забезпечення позову спрямоване перш за все проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити майно.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливими виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно роз`яснення, що міститься у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникли спірні правовідносини щодо стягнення матеріальних збитків, нарахованих та визначених позивачем згідно поданого ним позову на суму 18 169, 05 грн. Завдані матеріальні збитки та моральна шкода внаслідок дорожньо- транспорної пригоди, яка сталася у жовтні 2019 року, в результаті чого автомобілю з причепом, належних позивачу завдано механічних пошкоджень. Згідно даних звіту експерта оцінювача розмір матеріального збитку становить 7543 грн. 25 коп., вартість проведення звіту становить 2 000 грн., повідомлення (телеграма) про виклик відповідача з метою участі у проведенні експертизи 110 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу складають 3 500 грн., тому всі ці кошти ОСОБА_1 вважає підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 разом із стягненням моральної шкоди в розмірі 5000 гривень.

Разом з тим, звертаючись повторно із заявою про забезпечення позову, позивач ОСОБА_1 знову не дотримався вимог закону, не врахував висновків суду першої інстанції, вказаних в ухвалі про відмову у забезпеченні позову від 28 січня 2020 року, оскільки судом було обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову. Однак, ОСОБА_1 повторно подав ту ж саму заяву про забезпечення позову, не змінивши та не доповнивши її новими доказами, чи підставами для задоволення, так як не послався на них, а лише переписав раніше подану ним заяву, вказавши іншу дату 10 березня 2020 року.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, оскільки вид забезпечення позову в межах заявленого позову не є співмірним із заявленими позивачем вимогами, та ним подано заяву, яка не дає підстав для її задоволення, оскільки позивач не вказав, в чому саме полягають наміри відповідача уникнути відшкодування збитків, заподіяних позивачу внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Розмір заподіяних збитків позивачу не є значним, а ОСОБА_1 не підтвердив жодними доводами, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду, в разі задоволення його вимог, враховуючи сам розмір вимог про відшкодування, який не є таким, що не дозволить виконати рішення суду, в разі ухвалення рішення про задоволення чи часткове задоволення вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що обставини, викладені в апеляційній скарзі повторюються та є ідентичними обставинам, викладеним у позовній заяві та у заяві про забезпечення позову, а тому районним судом дана їм належна оцінка, висновків суду доводи апеляційної скарги не спростовують, тому не підлягають задоволенню як необґрунтовані та безпідставні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Оскільки у заяві про забезпечення позову слід вказувати як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовувати необхідність їх вжиття, як це передбачено ст. 149 ЦПК України, що не було виконано позивачем ОСОБА_1 , тому у суду були відсутні підстави для задоволення його заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню апеляційним судом .

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та не повинні призводити до фактичного вирішення справи по суті.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог суд першої інстанції при вирішенні заяви про забезпечення позову дотримався, оскільки висновок суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову є правильним та таким, що відповідає нормам законодавства та обставинам справи.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи судом в один день відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову та прийнято рішення від 11 березня 2020 року, яким позовні вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 11669 гривень 05 коп. Із даного слід дійти висновку, що спір між сторонами вирішено, а тому рішення підлягає виконанню у разі набрання законної сили.

Апеляційний суд вважає, що безпідставними та необґрунтованими є посилання скаржника стосовно того, що ОСОБА_1 не погоджується із судом, який підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову вказав те, що скаржник не навів достатніх підстав для забезпечення позову і не надав доказів наміру відповідача ОСОБА_2 від ухилення та виконання судового рішення, і його доводів, що вказане судом не знаходить свого відображення у відповідності до матеріалів справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно досліджено предмет позову, заявлені вимоги позивача і обґрунтування його заяви про забезпечення позову, співмірність заявлених вимог позивачем щодо необхідності забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на автомобіль відповідача, який коштує значно більше, заявлених ним вимог про стягнення збитків. Отже, суд вірно, керуючись вимогами процесуального законодавств, відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Тому доводи скаржника є такими, що не спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах закону, а тому відхиляються апеляційним судом.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що районним судом правильно вказано, що згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод « зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Оскільки доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, і не містять підстав для скасування чи зміни ухвали суду, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, обставини, на які посилається скаржник, як на підставу для перегляду справи, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову , та задоволення вимог апеляційної скарги.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області про відмову у забезпеченні позову від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л. І. Василенко

О. В. Єльцов