Номер провадження: 22-ц/813/5257/20
Номер справи місцевого суду: 493/1988/19
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області ДМС України про встановлення факту, що має юридичне значення

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою у якій просила суд постановити рішення, яким встановити факт постійного проживання на території України в період з 05.02.1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ГУДМС України в Одеській області ДМС України, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України в період з 05 лютого 1985 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.06.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Крім того, 18.06.2020 року на електронну пошту апеляційного суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшла заява, у якій він просить суд розглянути справу за відсутністю завника ОСОБА_1 та її представника адвоката Бугаєнко О.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що заявниця ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Єреван, Вірменської РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7).

Факт реєстрації та проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 05 лютого 1985 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копією довідки Васильківської сільської ради Біляївського району Одеської області № 127 від 27.05.2019 року та копією виписки з домової книги Васильківської сільської ради Біляївського району Одеської області № 4 вих. № 126 від 27.05.2019 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний сул виходив з того, що копією довідки Васильківської сільської ради Біляївського району Одеської області № 127 від 27.05.2019 року та копією виписки з домової книги Васильківської сільської ради Біляївського району Одеської області № 4 вих. № 126 від 27.05.2019 року підтверджено факт реєстрації та проживання ОСОБА_1 разом зі матір`ю ОСОБА_2 в період з 05 лютого 1985 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, в силу п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"

У доводах апеляційної скарги, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає про те, що ОСОБА_1 не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документі, зазначених у порядку, а отже заявник не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Однак, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, оскільки відповідно до матеріалів справи, заявниця ОСОБА_1 , з метою оформлення громадянства, вже зверталася до Балтського районного сектору головного управління державної міграційної служби України в Одеській області ДМС України з відповідною заявою, але 08.06.2019 року ОСОБА_1 отримала відповідь про те, що на підтвердження факту постійного проживання на території України до ІНФОРМАЦІЯ_6 їй потрібно звернутися до суду (а.с. 11, 11 зворот).

Безпідставними та необґрунтованими є і доводи апелянта про те, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період станом на 24.08.1991 року, тому у даному випадку наявний спір про право.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає наступне, що заявниця лише просила встановити факт її постійного проживання на території України за період з 05.02.1985 року по 22.07.1988 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , оскільки заявниця була малолітньою особою, а не на ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В силу ч. 1 ст. 293 ЦПК України вбачається, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення юридичного факту постійного проживання її на території України в період з 05.02.1985 року по 22.07.1988 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому, як зазначала заявниця, метою встановлення даного факту є отримання в подальшому громадянства України, а тому доводи апелянта про наявність спору про право є безпідставними.

За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту постійного проживання на території України, який просить встановить заявниця та який підтверджується письмовими матеріалами справи за відповідний період, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, ч. 3 ст. 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області ДМС України про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.06.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда