ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року

м. Харків

справа № 641/4494/19

провадження № 22-ц/818/3264/20

Харківський апеляційнийсуд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року у складі судді Курганникової О.А.,-

в с т а н о в и в:

10.06.2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.08.2007 р. у розмірі 54275,59 грн.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.08.2007 року у розмірі 913,57 грн. та судовий збір у розмірі 32,33 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки (пеня, штраф) та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін; судові витрати стягнути з відповідача.

Вважає, що відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення відсотків та неустойки суд першої інстанції помилково, в порядку ч.4.ст. 263 ЦПК України, посилався на правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) оскільки вона не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами. В цій справі висловлено правову позицію про застосування положень ст. ст. 633, 634 ЦК України щодо договору приєднання у разі відсутності узгодження умов договору, які встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Тоді як в даній справі - підписавши Заяву від 29.08.2007 р. позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки (пеня, штрафи). В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позов в частині стягнення відсотків та неустойки (пені), суд першої інстанції виходив з того, що Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору, а отже прийшов до висновку, що Умови та правила надання банківських послуг не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником, а тому права позичальника порушуються і банк в подальшому не може здійснювати відповідні нарахування та подальше стягнення з позичальника суми процентів за користування кредитними коштами, комісії та штрафів, що передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.08.2007 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н у формі анкети-заяви, відповідно до умов якого останній надано в розпорядження кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 4300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

З анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 висловила свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідачем інформація про особисті дані заповнена власноручно.

Так, ця заява також містить інформацію щодо кредитного ліміту у розмірі 4500 грн., базової процентної ставки 3% за місяць з розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с. 8).

Статтями 3, 11 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст. 626 та ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч.1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родинними ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що у разі укладення кредитного договору, він підлягає підпису сторонами, всі істотні умови договору повинні бути узгоджені позичальником та позикодавцем, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд першої інстанції, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом в межах строку дії кредитної картки, з тих підстав, що в анкеті-заяві, яку було підписано відповідачем, умови щодо процентів не зазначені.

Так, 29.08.2007 року ОСОБА_1 власноруч було підписано анкету-заяву, з якої вбачається, що сторонами досягнуто згоди про розмір кредитного ліміту та процентної ставки (а.с.8).

Отже, з наданих позивачем письмових доказів вбачається, що сторонами під час укладення кредитного договору були узгоджені умови щодо розміру кредиту та процентної ставки за користування кредитом . Відповідачем не спростовано надані Банком докази видачі та користування кредитними коштами.

Так, з розрахунку, наданого позивачем, убачається, що згідно з інформації з програмного комплексу Банку відповідач отримала картку № НОМЕР_1 строком дії до 07/16, тобто до 31 липня 2016 , таким чином колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок нарахованих Банком відсотків за період з 29.08.2007 р. по 31.07.2016 р.

З розрахунку заборгованості вбачається, що базова відсоткова ставка становить 36% річних ( або 3%/міс), що відповідає умовам кредитного договору, погодженого сторонами.

До 01.01.2013р. нарахування відсотків проводилося вірно, за ставкою 36% річних. Потім банк зменшив відсоткову ставку до 30%, а з 01.09.2014р. - до 34.8% річних відповідно. Отже, не дивлячись на те, що позивач зменшив відсоткову ставку, відповідач вносив платежі з урахуванням вже зменшеної відсоткової ставки, і банк приймав їх як належне виконання умов договору. Станом на 01.04.2014р. Заборгованість по нарахованим відсоткам склала 138,21 грн.

01.04.2015 р. Банк підвищив відсоткову ставку до 43,2 % річних.

Таким чином, проведено перерахунок відсотків за період з 01.04.2014р. по 31.07.2016р. (по строк дії картки) за відсотковою ставкою, погодженою сторонами.

913,57( тіло кредиту) * 36%( ставка відсотків в рік) * 458 днів ( період ) =418,42рн.

Загальним підсумком сума відсотків до стягнення складає 138,21 + 418,42 = 556,63грн.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по процентах за користування кредитом в межах строку дії кредитної картки у розмірі 556,63 грн.

Проте, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені, так як укладений між сторонами кредитний договір від 29.08.2007 року у вигляді Анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить будь-яких умов щодо нарахування та сплати пені.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч 1. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять даних, з яких вбачається, що сторони досягли письмової згоди щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки (пеня, штрафи).

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося та судом апеляційної інстанції не переглядалося.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 та п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміни в частині стягнення відсотків за користування кредитом та судового збору.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за звернення до суду з позовом становить 1921,00 грн., за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції становить 2881,50 грн. (а.с. 24,70).

Враховуючи, що апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково за правилами ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України , судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції стягує з відповідача на користь позивача, а саме 2.7% від задоволених вимог, тобто 51,87 грн. перерозподіл судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 77,81 грн. - за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, Харківський апеляційний суд, --

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року змінити в частині стягнення процентів за користування кредитом та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ) заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 556 (п`ятсот п`ятдесят шість) грн. 63 (шістдесят три) коп. за період з 29.08.2007 року по 31.07.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір, сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 51 (п`ятдесят одна) грн. 87 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 77 (сімдесят сім) грн. 81 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова