Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 753/19181/17

провадження № 61-5030св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Комарцевої Л. В. від 10 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А.,

Оніщука М. І., Українець Л. Д., від 06 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що з 31 липня 1999 року по 25 липня

2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними було набуто у власність таке майно: квартира

АДРЕСА_1 ; автомобіль «HYUNDAI І30», 2012 року випуску; холодильник «Bosch» вартістю 15 405,30 грн; кондиціонер «NEOCLIMA» вартістю 9 400 грн; телевізор «Samsung UE22F5400AKXUA» вартістю

2 963,20 грн; матрас 3 шт. загальною вартістю 8 786 грн; пилосос «Bork» із комплектуючими загальною вартістю 4 581,66 грн; телевізор «LG 32LA615V» із комплектуючими загальною вартістю 6 162,84 грн; витяжка «Piramida» вартістю 2 892,20 грн; телевізор «LG 32LN541V» із комплектуючими загальною вартістю 3 615 грн; телевізор «Samsung UE42F5300AKXUA» вартістю 5 999 грн; вбудована посудомийка «Piramida» із комплектуючими загальною вартістю 3 832,30 грн; вбудована поверхня «Electrolux» із комплектуючими загальною вартістю 3 089,40 грн; вбудована духовка «Piramida» із комплектуючими загальною вартістю 3 195,60 грн; пральна машина «LG» із комплектуючими загальною вартістю 4 433,30 грн; ліжко 160*200, два дитячі ліжка 140*200 загальною вартістю 13 000 грн; ноутбук «Acer» вартістю 3 888 грн; кухонні меблі вартістю 35 000 грн; меблі до двох дитячих кімнат загальною вартістю 16 000 грн; облаштування двох ванних кімнат (унітази, душові кабіни, ванна, раковина, дзеркала) загальною вартістю 30 000 грн; бойлери для нагріву води 2 шт. загальною вартістю

4 000 грн.

Посилаючись на положення статей 68, 69, 70, 71 СК України, позивач просив:

припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за сторонами право власності по Ѕ частині зазначеної квартири; припинити право власності ОСОБА_2 на автомобіль «HYUNDAI І30» та визнати за ним право власності на цей автомобіль;

визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно:

холодильник «Bosch»; кондиціонер «NEOCLIMA» телевізор «Samsung UE22F5400AKXUA»; матрас 3 шт.; пилосос «Bork» із комплектуючими; телевізор «LG 32LA615V» із комплектуючими; витяжка «Piramida»; телевізор «LG 32LN541V» із комплектуючими; телевізор

«Samsung UE42F5300AKXUA»; вбудована посудомийка «Piramida» із комплектуючими; вбудована поверхня «Electrolux» із комплектуючими; вбудована духовка «Piramida» із комплектуючими; пральна машина «LG» із комплектуючими; ліжко 160*200 , два дитячі ліжка 140*200 ; ноутбук «Acer»; кухонні меблі; меблі до двох дитячих кімнат; облаштування двох ванних кімнат (унітази, душові кабіни, ванна, раковина, дзеркала); бойлери для нагріву води 2 шт.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль «HYUNDAI І30».

Виділено в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 : 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частину автомобіля «HYUNDAI І30».

Виділено в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 : 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; 1 / 2 частину автомобіля «HYUNDAI І30».

Майно: холодильник «Bosch»; кондиціонер «NEOCLIMA»; телевізор «Samsung UE22F5400AKXUA»; матрас 3 шт.; пилосос «Bork» із комплектуючими; телевізор «LG 32LA615V» із комплектуючими; витяжка «Piramida»; телевізор «LG 32LN541V» із комплектуючими; телевізор «Samsung UE42F5300AKXUA»; вбудована посудомийка «Piramida» із комплектуючими; вбудована поверхня «Electrolux» із комплектуючими; вбудована духовка «Piramida» із комплектуючими; пральна машина «LG» із комплектуючими; ліжко 160*200 , два дитячі ліжка 140*200 ; ноутбук «Acer»; кухонні меблі; меблі до двох дитячих кімнат; облаштування двох ванних кімнат (унітази, душові кабіни, ванна, раковина, дзеркала); бойлери для нагріву води 2 шт. залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 8 000 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно було придбане за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і підлягає поділу між ними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року скасовано

і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; Ѕ частину автомобіля «HYUNDAI І30»; кондиціонер «NEOCLIMA» телевізор «Samsung UE22F5400AKXUA», матрас 3 шт.; телевізор «LG 32LA615V»; телевізор «LG 32LN541V»; телевізор «Samsung UE42F5300AKXUA»; ліжко 160*200 , два дитячі ліжка 140*200 ; ноутбук «Acer»; меблі до двох дитячих кімнат; бойлери для нагріву води 2 шт.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; Ѕ частину автомобіля «HYUNDAI І30»; холодильник «Bosch»; пилосос «Bork»; витяжка «Piramida»; вбудована посудомийка «Piramida»; вбудована поверхня «Electrolux»; вбудована духовка «Piramida»; пральна машина «LG»; кухонні меблі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці у вартості майна у сумі 484,44 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 грн судового збору та 50 000 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 703,75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно було придбане сторонами за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, однак при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна сторін суд першої інстанції неправильно виклав резолютивну частину рішення. Зокрема, суд безпідставно зазначив у рішенні про залишення у спільному користуванні сторін рухомого майна, яке перебуває у квартирі. Знаходження майна в квартирі не виключає можливість поділу, а приймаючи рішення про залишення спільного сумісного майна подружжя у спільному користуванні сторін, суд не вирішив спір щодо цього майна. Оскільки це рухоме майно є неподільним, тому кожному з сторін підлягає виділенню у власність окремі об`єкти в натурі, виходячи із їх вартості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що шлюбні відносини з ОСОБА_1 були припинені ще у 2008 році. Вказані обставини були встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2016 року по справі про розірвання шлюбу. ОСОБА_1 вказане рішення суду не оскаржив, не спростовував встановлених обставин, а тому спірне майно є її особистою власністю. Зазначає, що до нажитого за час спільного проживання майна позивач не включив квартиру

АДРЕСА_3 , яка була придбана ними у 2000 році, а також, майно, що знаходиться у вказаній квартирі. Суди попередніх інстанцій, визнаючи за сторонами по Ѕ частині автомобіля, не звернули уваги на те, що транспортний засіб є неподільною річчю. Суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував свій висновок щодо поділу майна у зазначений у резолютивній частині спосіб. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами понесення витрат на правову допомогу у розмірі 50 000 грн.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 31 липня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами набуто таке майно: квартиру АДРЕСА_1 (06 вересня 2013 року); автомобіль «HYUNDAI І30», 2012 року випуску (29 листопада

2012 року); холодильник «Bosch» вартістю 15 405,30 грн; кондиціонер «NEOCLIMA» вартістю 9 400 грн; телевізор «Samsung UE22F5400AKXUA» вартістю 2 963,20 грн; матрас 3 шт. загальною вартістю

8 786 грн; пилосос «Bork» вартістю 4 581,66 грн; телевізор «LG 32LA615V» вартістю 6 162,84 грн; витяжка «Piramida» вартістю 2 892,20 грн; телевізор «LG 32LN541V» вартістю 3 615 грн; телевізор «Samsung UE42F5300AKXUA» вартістю 5 999 грн; вбудована посудомийка «Piramida» вартістю 3 832,30 грн; вбудована поверхня «Electrolux» вартістю 3 089,40 грн; вбудована духовка «Piramida» вартістю 3 195,60 грн; пральна машина «LG» вартістю 4 433,30 грн; ліжко 160*200, два дитячі ліжка 140*200 вартістю 13 000 грн; ноутбук «Acer» вартістю 3 888 грн; бойлери для нагріву води 2 шт. загальною вартістю

4 000 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо поділу майна

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на підставі наданих сторонами доказів, встановивши, що спірне рухоме та нерухоме майно набуте сторонами у період шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по Ѕ частині на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «HYUNDAI І30», 2012 року випуску, і виділення сторонам конкретного рухомого майна (меблі та техніку).

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, доводи касаційної інстанції про належність спірного майна на праві особистої приватної власності відповідача безпідставні.

Посилання на встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2016 року (справа про розірвання шлюбу) обставини щодо припинення подружніх відносин сторін у 2008 році обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки суд не встановлював таких обставин,

а виходив лише з пояснень ОСОБА_2 .

Судами попередніх інстанцій також установлено, що ОСОБА_1 звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу у 2014 році, у межах розгляду якого ОСОБА_2 подавала заяву, в якій стверджувала, що вони проживають спільно та ведуть спільне господарство, а пред`явлення позову її чоловіком є помилковим, після чого ОСОБА_1 подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відтак, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили доводи відповідачки ОСОБА_2 про встановлення заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2016 року того факту, що шлюбні відносини між сторонами були припинені ще в 2008 році.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірне майно було придбано нею після припинення у 2008 році шлюбних відносин, а тому воно

є її особистою приватною власністю, безпідставні.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції при поділі рухомого майна не врахував її інтереси є необґрунтованими, оскільки судом виділено кожному із сторін майно відповідно до принципу рівності часток подружжя, виходячи із дійсної вартості цього майна.

Посилання в касаційній скарзі про те, що суд помилково визнав право власності за сторонами по Ѕ частині автомобіля, оскільки він є неподільною річчю, не може бути підставою для скасування судового рішення.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності.

Оскільки позивач не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а відповідач зустрічних позовних вимог про виділення їй автомобіля не заявляла і також не вчиняла дій, передбачених зазначеним положенням СК України, суд апеляційної інстанції правильно визнав за кожним із подружжя по Ѕ частині автомобіля без його реального поділу.

Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки скасоване судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про поділ майна подружжя ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 20 липня 2017 року, акт приймання - передачі виконаних робіт (надання адвокатських послуг)

від 10 липня 2018 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 100 000 грн, розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П. П. (а. с. 67-71 т. 2).

Із розрахунку витрат на правничу допомогу вбачається, що адвокатом Гарницьким П. П. було витрачено 140 год. часу на захист прав

ОСОБА_1 , із них: 15 год. - попереднє опрацювання документів;

40 год. - опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування; 65 год. - підготовка процесуальних документів; проведення експертних висновків, проведення переговорів по врегулюванню спору мирним шляхом, участь у судових засіданнях; 20 год. - транспортні витрати. Година роботи адвоката становить 2 500 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказаний розрахунок витрат на правничу допомогу не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема із матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_1. - Гарницький П. П. брав участь у двох судових засіданнях у суді апеляційної інстанції 27 грудня 2018 року (30 хвилин) та 06 лютого 2019 року (30 хвилин), а також підготував відзив на апеляційну скаргу (1 год.) (а. с. 46, 73, 81). Визначаючи час на підготування відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Витрати на попереднє опрацювання документів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування, підготовка процесуальних документів, експертних висновків, проведення проведення експертних висновків, проведення переговорів по врегулюванню спору мирним шляхом стосуються захисту Гарницьким П. П. інтересів ОСОБА_1 у суді першої інстанції, однак такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України), однак заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу Гарницький П. П. подав поза межами встановленого зазначеною нормою процесуального права строку, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

Крім того, транспортні витрати адвоката не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Таким чином документально підтвердженими є витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (2 500 грн х 2 год.)

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції помилково стягнув з відповідача 50 000 грн витрат на правничу допомогу, а тому колегія суддів вважає, що у частині стягнення цих витрат постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року слід змінити та зменшити їх розмір до 5 000 грн.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу задоволено частково та змінено постанову суду апеляційної інстанції лише в частині стягнення витрат на правничу допомогу,

то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає, а тому й слід відмовити у задоволенні заяви

ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 62 000 грн витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір до 5 000 грн.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого

2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у незміненій судом касаційної інстанції частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович