Справа №200/1974/19
Провадження № 2/752/2532/20
Р І Ш Е Н Н ЯКолдіна

Іменем України

30.01.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Петрова Є.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним п.6.2 Договору кредиту №07.1/163-7 від 15.06.2007 р., укладеного між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», який містить третейське застереження.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 15.06.2007 р. між сторонами укладено Договір кредиту № №07.1/163-7.

Умови кредитного договору містять п.6.2, яким передбачено вирішення спору між сторонами третейським судом.

Оскільки вирішення спорів щодо виконання кредитних договорів віднесено до справ, що стосуються захисту прав споживачів, посилаючись на положення Закону України «Про третейські суди» в редакції закону від 03.02.2011 р., позивач просить визнати дані положення кредитного договору недійсними, оскільки вони суперечать закону.

В зв`язку з ліквідацією ПАТ «Укрсоцбанк» судом до участі у справі залучено правонаступника відповідача - АТ «АЛЬФА-БАНК».

На підставі положень ст.ст. 274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі наданих доказів.

Відповідачем подано письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, відповідно до яких АТ «АЛЬФА-БАНК» заперечує проти задоволення позову, оскільки положення Закону України «Про третейські суди» в редакції закону від 03.02.2011 р. не можуть бути застосовані до правовідносин сторін зважаючи на принцип дії закону в часі, який не має зворотної дії. Також представником АТ «АЛЬФА-БАНК» подано заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки договір укладено в 2007 році.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.06.2007 р. між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому АТ «АЛЬФА-БАНК» укладено Договір кредиту № 07.1/163-7, відповідно до якого позивач отримала кредит в сумі 110000 доларів США зі сплатою 12% річних на строк до 14.06.2017 р. на придбання нерухомого майна.

Згідно з пунктом 6.2 договору кредиту у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О. О. У випадку неможливості розгляду спору зазначеним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В. М. або Білоконем Ю. М. у порядку черговості, зазначеному у цьому пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків».

При зверненні до суду позивач посилається на те, що що зазначений договір кредиту є договором споживчого кредитування, а згідно з статті 6 Закону України «Про третейські суди» в редакції від 03.02.2011 р., розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не належить до компетенції третейських судів.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У разі вирішення питання про визнання правочину недійсним судам необхідно враховувати, що підстава недійсності правочину повинна існувати на момент його укладення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 р. у справі № 752/986/16-ц, від 30.05.2019 р. у справі № 206/6312/15-ц.

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Оскаржувані позивачем положення кредитного договору, які містять третейське застереження, були укладені до набрання чинності Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VІ «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», тобто прийняття відповідних змін.

Підстав, визначених законом, для застосування зворотної дії в часі норм Закону в редакції від 03.02.2011 р. немає.

З огляду на викладене, положення п.6.2 Кредитного договору не можуть бути визнані судом недійсними з підстав, заявлених позивачем.

Представником АТ «АЛЬФА-БАНК» подана заява про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний закономінтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Така правова позиція викладене в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/1036/15-ц.

Оскільки, при розгляді справи судом не встановлено порушення прав позивача з підстав, заявлених при зверненні до суду, в даному випадку наслідки пропуску строку для звернення до суду не підлягають застосуванню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя