Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 686/21532/17

провадження № 61-12303св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 08 травня 2006 року до 12 вересня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

За час шлюбу за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Пруняк Ю. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 300, був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

За згодою сторін право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 .

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини цього майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року у складі судді Карплюка О. І.позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано житловий будинок, хлів і будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва житлової прибудови та погріба по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку та хліва, які знаходяться по АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаного майна.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлової прибудови та погріба по АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаного майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 384,00 грн, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 3 432,00 грн та на користь держави судовий збір у розмірі 104,17 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, встановивши, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано спірний житловий будинок, суд дійшов висновку, що це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а згідно зі статтею 70 СК України їх частки у цьому майні є рівними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок площею 42,9 кв. м і хлів, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку площею 42,9 кв. м і хліва, які розташовані по АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 692,04 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами за час шлюбу, отже, це майно відповідно до статті 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Разом з тим, відсутні правові підстави для визнання права власності на прибудову до спірного житлового будинку площею 52 кв. м і погріб, оскільки вони є об`єктами самочинного будівництва.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні її вимог про визнання права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані у процесі будівництва житлової прибудови та погреба по АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином, у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. Апеляційний суд вказаного не врахував та помилково скасував рішення суду першої інстанції в указаній частині.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 травня 2006 року Гвардійською сільською радою Хмельницького району Хмельницької області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 вересня 2016 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

За час шлюбу за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Пруняк Ю. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 300, сторонами був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . За згодою подружжя право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Після придбання будинку сторонами була здійснена його перебудова, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася і становить 94,9 кв. м, було добудовано погріб об`ємом 28 куб. м. Ці добудови були проведені сторонами у 2010 році без належного дозволу та затвердженого проекту.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Таким чином, встановивши, що спірне майно було придбане сторонами за час шлюбу, при цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, суд першої інстанції, з урахуванням вказаних норм матеріального права та обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями відповідно до статті 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними.

При цьому апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції в частині поділу будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлової прибудови та погреба по АДРЕСА_1 і відмовлено у задоволенні вказаних вимог з огляду на наступне.

Так, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

З урахуванням вказаного, встановивши, що у 2010 році сторонами за спільні кошти, під час перебування у шлюбі, без належного дозволу і затвердженого проектубули побудовані житлова прибудова площею 52 кв. м і погріб, які відповідно до статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці об`єкти незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши право на частину будівельних матеріалів, використаних під час будівництва об`єкта незавершеного будівництва, за кожною зі сторін.

Апеляційний суд вказаного не врахував і дійшов помилкового висновку, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), у зв`язку із чим відмовив у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, суд першої інстанції, встановивши обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувавши джерело і час його придбання, дійшов обґрунтованого про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , у тому числі щодо поділу будівельних матеріалів, використаних під час будівництва об`єкта незавершеного будівництва, що свідчить про безпідставність висновків апеляційного суду про вихід місцевого суду при задоволенні вказаних вимог.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, постанова апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 976,34 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року скасувати.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 976,34 грн (дві тисячі дев`ятсот сімдесят шість гривень тридцять чотири копійки).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович