Постанова

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 279/4963/17

провадження № 61-4262св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 1,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області на постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С., від 05 лютого 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 1 (далі - КЖРЕП № 1), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування свого позову зазначало, що відповідно до рішень Коростенської міської ради № 8 від 04 серпня 2009 року та виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області № 184 від 25 квітня 2012 року гуртожиток № 61-а відкритого акціонерного товариства «Коростенський завод хімічного машинобудування» по АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності. При обстеженні приміщення гуртожитку встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без поважних причин не проживають більше шести місяців у кімнаті № 36 та кошти за утримання житла не сплачують. У гуртожитку відключені всі комунікації, а кошти за їх споживання не нараховуються.

Із урахуванням зазначеного, позивачпросив позов задовольнити, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Коренюка В. П., від 19 вересня 2019 року позов виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі тривалий час у спірному житловому приміщенні не проживали. Поважних причин, передбачених статтею 71 ЖК Українською РСР, за наявності яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутніми наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, не встановлено. Відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі більше шести місяців (фактично майже десять років), а тому підлягають визнанню такими, що втратили право користування спірною кімнатою у гуртожитку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 19 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі

не проживають у кімнаті гуртожитку більше шести місяців із поважних причин, оскільки у будинку відключені всі комунікації та він більше шести місяців непридатний для проживання. Власником будинку не проведено ремонтні роботи, отже створено умови, за яких проживання наймача у кімнаті є неможливим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 рокута залишити в силірішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 вересня 2019 року.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України) та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних

у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник стверджує, що гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, кімнати у ньому у власність мешканців не передавалися. На підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР відповідачі втратили право на житлову кімнату № 36 у зазначеному гуртожитку. Відповідачі забезпеченні житловим приміщенням, однак залишаються зареєстровані у напівзруйнованому гуртожитку. Факт непроживання та відсутність речей відповідачів більше шести місяців підтверджується складеними працівниками КЖРЕП № 1 актами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильного по суті судового рішення апеляційного суду. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях. Відповідачі не забезпеченні житловим приміщенням, вимушені проживати за іншою адресою, оскільки гуртожиток не придатний для користування.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Коростенської міської ради Житомирської області від 04 серпня 2009 року № 8 надана згода на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Коростеня, з подальшою передачею на баланс комунального підприємства, будівлі гуртожитку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а рішенням виконкому цієї ж ради від 25 квітня 2012 року № 184 затверджений акт приймання-передачі гуртожитку ВАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування».

Будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку та належить до комунальної власності територіальної громади м. Коростеня.

Актами від 30 грудня 2015 року та від 26 жовтня 2017 року, які складені комісіями у складі працівників комунальних виробничих житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств, підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані у кімнаті АДРЕСА_1 , з 01 серпня 2017 року. Оплата за комунальні послуги відповідачами не проводиться.

Сторонами визнається той факт, що у гуртожитку відключені всі комунікації та він непридатний для проживання людей.

Відповідачі визнали той факт, що більше шести місяців не проживають у кімнаті № 36 зазначеного гуртожитку. Своє непроживання пояснили непридатністю в цілому приміщення гуртожитку до проживання через його занедбаність та відключення комунікацій. Реконструкція (ремонт) у гуртожитку була розпочата ВАТ «Коростенський завод хімічного машинобудування» та після прийняття його до комунальної власності Коростенський міськвиконком не здійснив заходів щодо належного утримання об`єкта соціальної інфраструктури, оскільки ремонту не здійснив, комунікацій не підключив та не привів гуртожиток у стан, придатний для проживання. Житлово-комунальні послуги (водопостачання, опалення, електропостачання, газопостачання) не надаються.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судами встановлено, що відповідачі правомірно вселися та зареєстровані у спірному житловому приміщенні на законних підставах.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, переоцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Апеляційним судом оцінено акти від 30 грудня 2015 року та від 26 жовтня 2017 року, складенні на підтвердження непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні у сукупності із іншими доказами у справі, враховано, що гуртожиток, в якому знаходиться спірна кімната, відключений від комунікацій та непридатний для проживання людей.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин непроживання відповідачів більше шести місяців у спірній кімнаті гуртожитку у зв`язку із втратою інтересу до житла. Проживання відповідачів за іншою адресою зумовлене непридатністю до проживання житла, в якому вони зареєстровані, створенням внаслідок бездіяльності власника гуртожитку умов, за яких користування житловим приміщенням у ньому є неможливим.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Апеляційнимсудом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович