Апеляційне провадження № 22-ц/824/3783/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/13272/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Ковальчук Л.М., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору продажу квартири на електронних торгах, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20.12.2011 року між нею і ПАТ «Астра Банк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 442 000, 00 грн. строком до 20.03.2022 року для придбання квартири. Того ж дня вона уклала договір купівлі - продажу квартири та з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором уклала іпотечний договір на цю квартиру. 02.12.2013 року ПАТ «Астра Банк» передано право вимоги за її кредитним договором ПАТ «Дельта Банк». Зазначила, що свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв`язку із чим мала заборгованість та зверталася до ПАТ «Дельта Банк» з вимогами про укладення додаткової угоди щодо виплати боргу за кредитним договором. Проте банк їй відмовив. У листопаді 2017 року шляхом продажу спірної квартири на електронних торгах новим її власником став ОСОБА_2 . Вважає, що її незаконно було позбавлено права власності на належну їй квартиру та оскільки квартира не була реалізована в порядку, встановленому для виконання судових рішень вона має право для витребування майна з чужого незаконного володіння.

З урахуванням наведеного просила визнати недійсним продаж квартири на електронних торгах, витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд, відмовляючи у задоволенні позову з підстав невірного обрання нею способу захисту не відповідає вимогам чинного законодавства та існуючій судовій практиці.

Посилаючись на висновки ВСУ у постановах від 18.01.2017 (справа № 6-2776цс16) та від 24.06.2015 (справа №6-251цс15), вказувала, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Так, оскільки рішення суду першої інстанції про звернення ПАТ «Дельта Банк» стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка знаходилася у її власності скасовано, вважала, що спірна квартира не була реалізована в порядку, встановленому для виконання судових рішень та вибула з її володіння поза її волею.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали з підстав в ній викладених, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник Пат «Дельта Банк» - Чубко Я.С. та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, проте про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що проведений ПАТ «Дельта Банк» аукціон з продажу спірного майна відповідає вимогам чинного законодавства, а позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним продажу квартири, обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Оскільки витребування майна з чужого незаконного володіння є безпосередньо похідним від заявленого позову - судом відмовлено і у цій частині позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 29023, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання кредит у розмірі 442 000 грн. Строк користування кредитом - з 20 грудня 2011 року по 20 березня 2022 року (включно).

Відповідно до вимог п. 1.2 договору кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно: трикімнатну квартиру, що знаходиться, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 м.кв.

20 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого в рахунок забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором № 29023 від 20.12.2011 року з будь-якими змінами та доповненнями до нього, що укладені та будуть укладені в подальшому, іпотекодавець зобов`язався повернути іпотекодержателю до 20 березня 2022 року включно фактично отримані у відповідності до умов кредитного договору кредитні кошти у розмірі 442 000 грн. 00 коп.

Згідно умов п. 1.1 іпотечного договору предметом іпотеки є належна ОСОБА_1 на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Астра Банк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, внаслідок чого відбулася заміна кредитора за кредитним договором № 29023 від 20.12.2011 року відносно ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2015 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність АТ «Дельта Банк». В рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 509 516.02грн. з яких: - тіло кредиту - 410 959,31 грн.; відсотки-98 556,71 грн. за кредитним договором №29023 від 20.12.2011 звернуто стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 85,0 кв.м., житлову площу 43,0 кв.м., шляхом визнання права власності на неї за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (). Визнано за ПАТ «Дельта Банк» () право власності на квартиру АДРЕСА_2 , має загальну площу 85,0 кв.м., житлову площу 43,0 кв.м.. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 5095,16 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.05.2019 року заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2015 року та постанову апеляційного суду Київської області від 12.06.2018 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 5 481,00 грн.

Згідно Протоколу електронних торгів № UA-ЕА-2017-10-02-000271-с від 12.10.2017 року щодо продажу квартири загальною площею 85,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем електронних торгів було визнано ОСОБА_2 .

Згідно умов п. 1.1 договору купівлі-продажу від 26.10.2017 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , за цим договором продавець передає майно у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену грошову сумі у розмірі та в порядку, передбаченому цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу предметом купівлі-продажу за цим Договором є нерухоме майно: житлова квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно Акта приймання-передачі нерухомого майна від 26.10.2017 року ПАТ «Дельта Банк» передав, а ОСОБА_2 прийняв нерухоме майно у власність, а саме квартиру загальною площею 85,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи передбачені законодавством особливості щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином.

Викладене узгоджується з нормами статей 650, 655 та частини 4 статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів.

Отже, у відповідності з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов`язки.

Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України (частина 1 статті 215 цього Кодексу).

Разом з тим, оскільки за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених чинним на день проведення торгів Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 .

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання , яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» від 01.04.2014 р. у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_3 пояснила суду, що позовні вимоги позву ОСОБА_1 зводяться до витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме витребування квартири у ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зі змісту норм ст. 388 ЦК України слідує, що відповідач є добросовісним набувачем, якщо спірне майно було продано ПАТ «Дельта Банк» на користь відповідача за відплатним договором - що безпосередньо слідує з обставин справи, та те що відповідач не знав і не міг знати про те, що ПАТ «Дельта Банк» не має право відчужувати квартиру.

На час укладення договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2017 року між ПАТ «Дельта банк» та відповідачем, ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на квартиру на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2015 року по справі № 369/9742/15-ц, та право власності останнього було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.11.2016 року, номер запису про право власності 17472428, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 224. Отже ПАТ «Дельта Банк» на дату проведення електронних торгів та на дату укладення договору купівлі-продажу від 26.10.2017 року на користь відповідача, був законним власником квартири, та мав повне право її продавати.

Рішення суду після його перегляду в суді апеляційної інстанції було залишено в силі судом апеляційної інстанції.

За поясненням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , перевіривши вищевказані обставини на дату проведення торгів та придбання з торгів спірної квартири, відповідач не знав та не міг знати що в майбутньому вказане заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.12.2015 року по справі № 369/9742/15-ц буде скасовано.

Таким чином, відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири.

Окрім цього, ст. 388 ЦК України передбачає, що майно може бути витребувано у добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З матеріалів справи вбачається, що між банком та позивачем в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29023 від 20.12.2011 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру.

Згідно п.п. 5.1. Іпотечного договору від 20.12.2011 року передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) відповідно до умов Кредитного договору. При цьому потекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом.

Підпункт 5.3 Іпотечного договору передбачає, що у випадку невиконання Іпотекодавцем умов кредитного договору, Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному ЗУ «Про іпотеку»

Відповідно до п.п. 5.7 Іпотечного договору звернення стягнення на предметі потеки в разі набуття Іпотекодержателем права на таке звернення за вибором Іпотекодержателя відбувається в тому числі: «за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про Задоволенні вимог іпотекодержателя шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, з дотриманням вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»...; продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особу- покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі- продажу в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку»

Таким чином, з викладеного вище слідує, що ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержатель спірної квартири, самостійно мав право обирати спосіб задоволення своїх вимог, а саме як шляхом реєстрації на своє ім`я права власності на спірну квартиру, так і шляхом продажу предмета іпотеки в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (без реєстрації на своє ім`я права власності).

Позивач підписуючи договір Іпотеки, висловила свою волю на звернення банком стягнення на предмет іпотеки у випадку прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором. За таких обставин позивачем не доведено обов`язкову умову, за наявності якої можливо витребувати майно від добросовісного набувача, а саме що квартира вибула з її володіння позі її волею.

Керуючись ч. 1 ст. 330 ЦК України, яка передбачає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За умови добросовісності набувача ОСОБА_2 , та за умови недоведеності вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_1 поза її волею, ОСОБА_2 законно набув право власності на спірну квартиру, а позовні вимоги про витребування майна не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представниками відповідачів зазначалося, та не оспорювалося позивачем, що запис про реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк» не скасовано і до сьогодні.

Оскільки запис про реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк» ніким не оспорюється та не скасований, то відсутні підстави вважати, що на час проведення торгів 12.10.2017 ПАТ «Дельта Банк» не був власником спірної квартири, оскільки останній мав право зареєструвати право власності не лише на підставі рішення суду, а і в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку.

Таким чином, скасування постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі 369/9742/15-ц рішення судів попередніх інстанцій, про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність квартири, не має жодних правових наслідків для використання ПАТ «Дельта Банк» права, передбаченого Іпотечним договором щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності або продажу предмета іпотеки.

Вказана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6- 2233цс16 від 21.12.2016, з якої вбачається, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У постанові від 02.05.2018 року у справі № 910/10136/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Цей висновок узгоджується і з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, що відносять до договорів купівлі-продажу та процедури прилюдних торгів.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі - продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

З матеріалів справи та з апеляційної скарги слідує, що позивачем не наведено жодних обставин та підстав для визнання недійсними торгів, які відбулися 12.11.2017. та договору купівлі-продажу укладеного 26.10.2017 з переможцем торгів Кореневим С.О., оскільки позивач не зверталася з такими вимогами до суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: