Справа № 465/5194/18 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3708/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

представника Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради- Шупер О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, який вподальшому уточнювала, про визнання незаконним та скасування наказу від 26.07.2018 за № 01-20/173 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в.о. завідувача ДНЗ № 42 М.М. Савки», стягнення моральної шкоди в розмірі 12 мінімальних заробітних плат та стягнення судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що працює вихователем методистом Дошкільного навчального закладу № 42 у м. Львові.

З 04.06.2018 по 24.07.2018, одночасно виконуючи свої обов`язки вихователя методиста, виконувала обов`язки завідувача закладу на час відпустки та лікарняного завідувача ОСОБА_3 . 26.07.2018 о 17 год. 30 хв. у приміщенні ДНЗ, представником відповідача їй було вручено Наказ № 01-20/173 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в.о. завідувача ДНЗ № 42 М.М. Савки», який був підготовлений юристом ОСОБА_4 до відібрання у неї її письмових пояснень стосовно подій, що мали місце 12.07.2018 та 13.07.2018, а саме нібито створення нею перешкод працівникам відділу освіти Франківського та Галицького УО ДГП ЛМР у ненаданні ключів від частини нежитлових приміщень першого поверху , що позначені під індексами 11-28 та від нежитлових приміщень другого поверху під індексами 77-101 для розміщення якогось новоствореного закладу та в опломбуванні 13.07.2018 нежитлових приміщень закладу дошкільної освіт № 188.

Даним наказом до неї було застосовано стягнення у вигляді догани за нібито невиконання нею розпорядження власника,- ухвали Львівської міської ради від 12.07.2018 року № 3690 « Про створення закладу дошкільної освіти ясел-садка № 188».

Зазначала, що таке розпорядження не було доведене до її відома.

Вважає такий наказ незаконним та таким, що винесений упереджено, так як ніяких дисциплінарних проступків вона не вчиняла. Зазначає, що на час застосування до неї дисциплінарного стягнення, вона перебувала на посаді вихователя методиста , на яку була призначена завідувачем ДНЗ № 42 м. Львова ОСОБА_3 , та згідно із вимогами ст. 147-1 КЗПП України право застосовувати до неї дисциплінарне стягнення мав лише ДНЗ № 42 в особі завідуючого, а не відділ освіти.

Стверджує, що ні посадовими обов`язками, ні вимогами чинного законодавства, ні законними розпорядженнями органів управління освітою не вбачається прямої вказівки звідуючому чи в.о. завідуючого ДНЗ №42 м. Львова виконувати розпорядження власника- Ухвалу Львівської міської ради №3690 від 12.07.2018, яка немає відношення до ДНЗ №42.

Просила суд звернути увагу на порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення, так як відповідачем не було зібрано достаньо доказів її вини, не проведено належного розслідування по даному факту: факт вчинення нею дисциплінарного проступку був підтверджений актом складеним 13.07.2018 року о 22.15 год., тобто у неробочий час, а спірний наказ був винесений відповідачем в період виконання нею своїх безпосередніх посадових обов`язків, як вихователя методиста, а не під час здійснення повноважень виконуючої обов`язків завідувача ДНЗ №42.

Відтак, із цих підстав просила визнати незаконним та скасувати спірний наказ.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення із відповідача моральної шкоди зазначає,що такі дії відповідача призвели до її моральних страждань, втрати впевненості у майбутньому, страху втратити роботу. Згідно уточнених позовних вимог, просила стягнути із відповідача моральну шкоду у розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу від 26.07. 2018 за № 01-20/173 «Про притягнення до дисц иплінарної відповідальності в.о. завідувача ДНЗ № 42 М.М. Савки» задоволено частково.

Визнано незаконним та скасувано Наказ Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 26.07. 2018 за № 01-20/173 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності в.о. завідувача ДНЗ № 42 М.М. Савки».

Стягнуто із Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ( Ідентифікаційний номер 41321572) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 1 (однієї) мінімальної заробітної плати, що становить 4173 ( чотири тисячі сто сімдесят три) гривні 00 коп.

Стягнуто із Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради ( Ідентифікаційний номер 41321572) на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати з розгляду справи у розмірі 12723 ( дванадцять тисяч сімсот двадцять три) гривні 80 коп.

У решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю таких.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Не погоджується з рішенням суду в частині розміру стягнення моральної шкоди, так як, викладений у рішенні висновок не відповідає фактичним обставинам справи, судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення моральної шкоди. Вважає, що внаслідок неправомірного застосування дисциплінарного стягнення відповідачем було порушено її права та гарантії працівника та було завдано моральну шкоду, яка полягала у погіршення стану здоров`я , перенесення стресу, втрати впевненості в завтрашньому дні та у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції також не врахував рекомендації експерта ОСОБА_5 , щодо орієнтованого еквівалента компенсації завданих їй моральних збитків. Просить рішення в частині стягнення відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині, яким стягнути з Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 12 мінімальних заробітніх плат, що становить 50 076 грн. В решті рішення залишити без змін.

Також рішення оскаржив Відділ освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради. В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не повністю дослідив ухвалу ЛМР від 12.07.2018 №3690 та не надав їй належної правової оцінки, оскільки у рішенні суду не згадано про те, що створення ЗДО №188 та вчинення інших організаційних дій пов`язаних з створенням даного закладу було покладено на управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не був наділений повноваженнями про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 необгрутований. Звертає, увагу на те, що не було належним чином досліджено та з`ясовано того факту, що позивача було притягнено до дисциплінарної відповідальності не як вихователя-методиста, а як виконуючого обов`язки завідувача дошкільного закладу. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає, в тому числі і в задоволенні моральної шкоди. Просить рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 свою апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу відділу освіти, з підстав, викладених у скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 03 жовтня 2011 року працює (в порядку переводу з посади вихователя) вихователем-методистом Дошкільного навчального закладу № 42 м. Львова.

В період з 04 червня 2018 року по 24 липня 2018 року, на підставі наказів Відділу освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01 червня 2018 року № 01-22/105 та від 24 липня 2018 року № 01-22/217, позивачка виконувала обов`язки завідувача Дошкільного навчального закладу № 42 м. Львова(а.с. 14, 116)

Наказом Відділу освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 26 липня 2018 року № 01-20/173 позивачці оголошено догану за невиконання розпорядження власника (ухвала Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 3690 «Про створення закладу дошкільної освіти (ясел-садка) № 188). Наказ винесено на підставі ст. 139 КЗпП України.

Як убачається із змісту даного наказу, позивачка 12 та 13 липня 2018 року вчинила протиправні дії, а саме перешкоджала виконанню ухвали Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 3690. Так, у ці дні нею не були надані ключі від частини житлових приміщень Дошкільного навчального закладу № 42 м. Львова працівникам відділу освіти та управління освіти, а актом від 13 липня 2018 року засвідчено, що вказані приміщення були нею опломбовані. Тобто, ОСОБА_1 перешкоджала реалізації ухвали Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 3690, внаслідок перевищення своїх повноважень.

Ухвалою Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 3690 «Про створення закладу дошкільної освіти (ясел-садка) № 188» вирішено створити заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 188 комунальної форми власності на вул АДРЕСА_1 Сміливих, 26 у нежитлових приміщеннях загальною площею 886,4 кв.м, уповноваженим органом управління закладом визначено управління освіти департаменту гуманітарної політики. Вирішено вважати ухвалу ЛМР від 02 березня 2017 року «Про надання Львівському ДНЗ ясла-садок № 21 ЛМР ЛО в оренду нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 » такою, що втратила чинність(а.с.18).

Наказом Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 297 «Про створення закладу дошкільної освіти (ясел-садка) № 188» доручено начальнику відділу освіти Галицького та Франківського районів створити заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 188 комунальної форми власності на вул АДРЕСА_2 , 26 у нежитлових приміщеннях загальною площею 886,4 кв.м(а.с.170).

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права й обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці.

Роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України).

Отже, роботодавець не може ставити у вину працівникові та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 29 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157 цс 19).

Як убачається зі змісту ухвали Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 3690 та наказу Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 12 липня 2018 року № 297 з метою їх виконання, жодних обов`язків, зокрема, в частині покладення таких на керівника або працівників Дошкільного навчального закладу № 42 м. Львова, вказані документи не містять. Матеріали справи не містять доказів доведення змісту зазначених ухвали та наказу до відома позивачки, а також інших документів, що до її відома доводилася законна вимога надати доступ до частини нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 , загальною площею 886,4 кв.м.,

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в діях позивачки відсутні ознаки дисциплінарного проступку, які на думку відповідача були вчиненні нею 12 та 13 липня 2018 року.

Мотиви суду, що дисциплінарне стягнення застосовано до позивачки не уповноваженим на це суб`єктом не ґрунтуються на вірному застосуванні положень матеріального права, виходячи з того, що таке застосовано до позивачки за дії, які вчиненні в період виконання нею обов`язків керівника закладу, відтак, належним суб`єктом притягнення до відповідальності у цей період, за обставинами даної справи є відділ освіти Галицького та Франківського районів.

Однак, вказане не спростовує првильних висновків суду про відсутність підстав для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, відтак не може бути підставою для скасування рішення суду.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При цьому моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; спричинення працівникові моральних страждань, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення у нього необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя; існування причинного зв`язку між двома попередніми умовами.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Беручи до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, врахувавши характер, обсяг та ступінь завданих душевних страждань, яких зазнала позивачка, враховуючи дії роботодавця, якими було порушено трудові права працівника, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, місцевий суд також вірно виходив із вимог розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Отже, підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 25.06.2020

Головуючий

Судді