Постанова

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 522/2795/15-ц

провадження № 61-34914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Ніна Олександрівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бежан Андрій В`ячеславович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року у складі судді Шенцевої О. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Машкіна Н. О., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бежан А. В., про визнання правочинів недійсними, посилаючись на те, що його матері ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . На підставі договору дарування від 29 січня 2015 року ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своєму внуку ОСОБА_3 , який вже наступного дня відчужив це майно ОСОБА_4 , про що свідчить договір купівлі-продажу від 30 січня 2015 року. На момент вчинення договору дарування ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому її волевиявлення не було вільним. Крім того, зважаючи на вади зору, його мати не могла ознайомитися зі змістом документів, які підписувала, і вже після укладення договору дарування сама усвідомила, що насправді відчужила квартиру, яка є єдиним її житлом. Скориставшись немічним станом бабусі, ОСОБА_3 шахрайським способом заволодів спірним майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , просив: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 січня 2015 року між ОСОБА_2 та її внуком ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 30 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

22 квітня 2015 року Приморським районним судом міста Одеси до участі у справі залучено ОСОБА_1 як правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

З урахуванням уточненої позовної заяви ОСОБА_1 також просив скасувати право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та поновити право власності на цю квартиру ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що обставини стосовно неможливості ОСОБА_2 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування спірної квартири не знайшли свого підтвердження та спростовуються поясненнями нотаріуса, який посвідчував указаний правочин, і показаннями свідків. Крім того, про дієздатність дарувальника в момент вчинення правочину свідчить додатково й той факт, що 11 лютого 2015 року, тобто через 13 днів після укладення договору дарування, вона видала на ім`я ОСОБА_1 довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Тиквенко А. В. Під час вчинення вказаної нотаріальної дії нотаріус особисто перевірив дієздатність ОСОБА_2 . Тому відсутня правова підстава, передбачена статтями 203, 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для визнання оспорюваних правочинів недійсними. В позовній заяві міститься посилання на положення статті 230 ЦК України, однак позивач не обґрунтував своїх вимог підставами, передбаченими цією нормою.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час укладення договору дарування ОСОБА_2 була введена в оману відповідачем ОСОБА_3 , який своїми діями підштовхнув її до вчинення цього правочину, а отримавши бажане, розпорядився спірною квартирою і залишив свою бабу без житла. Тому оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , не була стороною договору купівлі-продажу, а тому в даному випадку слід було заявляти вимогу про витребування майна в останнього набувача (віндикаційний позов).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що визнаючи договір дарування квартири недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, апеляційний суд залишив поза увагою те, що обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 на момент вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим просив визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на положення статті 225 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пред`явив позов, посилаючись на норми статей 225 та 230 ЦК України. Однак ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій не дали будь-якої правової оцінки щодо недійсності правочинів з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. Оскільки ОСОБА_2 не мала на меті відчужувати належну їй на праві власності квартиру, яка була її єдиним житлом, а відповідачі, скориставшись похилим віком дарувальника, ввели останню в оману щодо обставин укладеного договору, то суди повинні були застосувати до спірних правовідносин статті 229, 230 ЦК України.

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Норми статей 225 та 230 ЦК України є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним. Позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

28 листопада 2018 року справа № 522/2795/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 належала на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

29 січня 2015 року між ОСОБА_2 та її внуком ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А. В., за яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар вищевказану квартиру.

30 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири.

За довіреністю від 11 лютого 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А. В., зареєстрованою в реєстрі за № 100, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником, в тому числі в усіх судових інстанціях.

На підставі вказаної довіреності 11 лютого 2015 року ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 10 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

В суді першої інстанції приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Бежан А. В. пояснив, що 29 січня 2015 року він здійснив посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 і відповідно до вимог законодавства встановив дієздатність ОСОБА_2 . В момент вчинення правочину ОСОБА_2 розуміла значення своїх дій та повністю керувала ними, особисто виразила свою волю на відчуження належної їй квартири на користь ОСОБА_3 . Текст договору дарування він зачитав уголос, після чого дарувальник власноручно підписала його.

В судовому засіданні був переглянутий відеозапис, зроблений під час нотаріального посвідчення вищевказаного правочину, яким підтверджується, що в момент укладення договору дарування ОСОБА_2 перебувала в адекватному стані та особисто виразила свою волю на відчуження належної їй квартири на користь ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_7 , яка на замовлення ОСОБА_2 проводила роботи з технічної інвентаризації квартири АДРЕСА_1 , показала, що під час візуального обстеження 27 січня 2015 року квартири ОСОБА_2 перебувала у добрій свідомості, була адекватною, цікавилася ходом проведення обмірів і власноручно підписала відповідний ескіз, договір виконання робіт та акт виконаних робіт.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 13 ЦПК України.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року, статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення договору дарування спірної квартири ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що оспорюваний правочин не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не дали будь-якої правової оцінки недійсності договору дарування з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, посилання позивача на статтю 230 ЦК України без наведення у позовні заяві фактичних обставин, які б давали можливість застосувати цю конкретну правову норму, не покладає на суд обов`язку давати оцінку недійсності правочину з урахуванням положень такої норми.

Згідно з частиною четвертою статті 388 ЦПК України 2004 року висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами скасування рішення апеляційного суду було те, що визнаючи договір дарування квартири недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, цей суд залишив поза увагою, що ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв`язку з чим просив визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на положення статті 225 ЦК України.

При новому розгляді справи апеляційний суд врахував висновки і мотиви, наведені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 жовтня 2017 року, дав правову оцінку недійсності договору дарування з урахуванням положень статті 225 ЦК України, тобто з підстав, на які вказав суд касаційної інстанції.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов