Ухвала

02 липня 2020 року

м. Київ

справа № 648/2578/19

провадження № 61-8942ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу адвоката Найченка Олександра Євгеновича як представника ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 06 травня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Білозерський районний суд Херсонської області рішенням від 02 березня 2020 року заяву задовольнив. Встановив факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Херсонський апеляційний суд постановою від 06 травня 2020 року рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовив.

09 червня 2020 року адвокат Найченко О. Є. як представник ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 06 травня 2020 року (повний текст якої складено 07 травня 2020 року) у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 червня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - заявнику слід було надати уточнену редакцію касаційної скарги, в якій зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), надати її копії відповідно до кількості учасників справи, і встановлено для виконання вищевказаних недоліків строк десять днів з дня вручення ухвали, та роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, за ідентифікаторами поштового відділення 503 та 511 заявник отримав вказану ухвалу 22 та 23 червня 2020 року.

26 червня 2020 року на виконання вимог ухвали адвокат Найченко О. Є. як представник ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав уточнену касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 06 травня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не правильно застосовані норми матеріального права, не з`ясована та не встановлена правова природа та відмінність між юридичними фактами проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року, що регулюється статтею 3 Закону України «Про громадянство України» та до 24 серпня 1991 року, що визначено статтею 8 Закону України «Про громадянство України», а також які саме юридичні наслідки тягне за собою встановлення таких фактів. Апеляційний суд не врахував доречні та важливі аргументи представника УДМС України в Херсонській області з приводу того, що не має жодних правових підстав для документування паспортом громадянина України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України», а отже встановлення факту постійного проживання на території України матері заявника є апріорі недоцільним, а рішення таким, що суперечить висновкам викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Відповідно до постанови Білозерського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року в справі № 648/2-578/19 вирішувалось питання встановлення факту постійного проживання на території України ОСОБА_2 станом на 13 листопада 1991 року . Судом першої інстанції було правильно зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року ) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Таким чином, реалізацій права набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, який має юридичне значення. Незважаючи на те, що ухвалення рішення судом першої інстанції про встановлення факту постійного проживання матері заявника на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття громадянства України заявником, встановлення вказаного факту є необхідним для реалізації права заявника на звернення до уповноважених державних органів, до компетенції яких законом віднесено розгляд питань щодо набуття громадянства України, оскільки встановлення вказаного факту є лише одним з обов`язкових чинників, потрібних для отримання заявником громадянства України у встановленому законом порядку. Судом першої інстанції бралося до уваги, що в даному судовому провадженні не розглядається та не вирішується питання про наявність у заявника права на отримання громадянства України, оскільки вказане питання виходить за межі судового розгляду та його вирішення віднесено до компетенції органів Державної міграційної служби України. Більш того, відповідно до п. 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, передбачено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: ....судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 . Отже, на виконання пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги частини першої статті 389 ЦПК України, а саме - неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки апеляційний суд позбавив заявника реалізації права на звернення до уповноважених державних органів, до компетенції яких законом віднесено розгляд питань щодо набуття громадянства України.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

В уточненій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 393 ЦПК України питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом десяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

У відведений судом строк та станом на 02 липня 2020 року вимоги ухвали заявником не виконано, недоліки касаційної скарги не усунуті, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, а тому наявні підстави для її повернення заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Найченка Олександра Євгеновича як представника ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 06 травня 2020 року повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев