Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 161/15332/16-ц

провадження № 61-1367св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач)

суддів: Висоцької В. С., Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство»,

відповідачі: Луцька районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області Голинського Ярослава Олеговича на рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року прокуратура Волинської області звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 30 липня 2010 року № 264 «Про затвердження технічних документів та передачу у власність земельних ділянок громадянам» і видані на підставі цього розпорядження районної державної адміністрації Рудику С. О. та іншим 25 фізичним особам (відповідачам) державні акти про право власності на земельні ділянки, розташовані на території Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області; також просила витребувати з незаконного володіння у власність держави в особі Кабінету Міністрів України у постійне користування ДП «Ківерцівське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,1122 га.

Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2008 року Боголюбською сільською радою Луцького району Волинської області прийнято рішення № 33/4 про погодження передання 26 особам у приватну власність земельних ділянок у садовому товаристві «Дубок» (далі - СТ « Дубок ») на території сільської ради; 05 жовтня 2009 року Луцькою районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 420 про затвердження технічної документації із землеустрою з інвентаризації земельних ділянок, 29 березня 2010 року - розпорядження № 97 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності, 30 липня 2010 року - розпорядження № 264 про затвердження технічних документів та передачу громадянам у власність земельних ділянок для ведення садівництва площею по 0,1197 га.

Останнє розпорядження прийнято поза повноваженнями Луцької районної державної адміністрації. Спірні земельні ділянки належать до земель державної власності лісогосподарського призначення, а тому не могли бути передані у приватну власність громадян. 11 березня 1993 році на підставі рішення № 6 Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області з користування Луцького лісгоспу вилучалася земельна ділянка площею 4,3 га для її передання у користування садівничого товариства «Дубок», у подальшому зазначене рішення було скасовано іншим рішенням цієї ж сільської ради від 13 травня 1993 року № 2.

За фактом зловживання посадовими особами сільської ради та державної адміністрації своїми службовими повноваженнями 05 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 00000008, Луцькою місцевою прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво.

19 лютого 2016 року Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області проведено перевірку лісовпорядної документації та надано акт перевірки, згідно з яким спірні земельні ділянки, які виділялися для садівництва СТ «Дубок» загальною площею 3,1122 га, є землями лісового фонду, знаходяться у кварталі 15 виділах 3, 4 Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ». За інформацією Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства згода на вилучення земельних ділянок не надавалася, виготовлення технічної документації з інвентаризації земель та подальше їх затвердження розпорядженням Луцької районної державної адміністрації від 05 жовтня 2009 року № 420 проводилося на підставі скасованого у 1993 році рішення Боголюбської сільської ради. Цільове призначення спірних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі для ведення садівництва змінено без розроблення проекту відведення земельних ділянок та винесення меж в натурі, без проведення державної експертизи технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право власності. Земельні ділянки, якими користуються члени СТ « Дубок » знаходяться на території Заборолівської сільської ради Луцького району, відповідачі не були та не є членами садового товариства. У спірних правовідносинах порушуються права Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» як постійного користування спірних земельних ділянок. Про існування зазначених обставин прокуратура довідалася у 2016 році у ході досудового розслідування кримінального провадження, Кабінету Міністрів України та ДП «Ківерцівське лісове господарство» не могло бути відомо про незаконне вилучення та відчуження земель лісового фонду, оскільки не надавали будь-яких погоджень щодо їх вилучення із державної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2017 року позов задоволено; визнано недійсним розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 30 липня 2010 року № 264; визнано недійсними державні акти на право власності на землю: ОСОБА_1 - державний акт серії ЯЛ № 083457, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - Книга записів) за № 40; ОСОБА_2 - державний акт серії ЯЛ № 083455, який зареєстровано в Книзі записів за № 46; ОСОБА_3 - державний акт серії ЯЛ № 083456, який зареєстровано в Книзі записів за № 53; ОСОБА_4 - державний акт серії ЯЛ № 083463, який зареєстровано в Книзі записів за № 45; ОСОБА_6 - державний акт серії ЯЛ № 083461, який зареєстровано в Книзі записів за № 39; ОСОБА_7 - державний акт серії ЯЛ № 083458, який зареєстровано в Книзі записів за № 51; ОСОБА_8 - державний акт серії ЯЛ № 083454, який зареєстровано в Книзі записів за № 47; ОСОБА_9 - державний акт серії ЯЛ № 083439, який зареєстровано в Книзі записів за № 28; ОСОБА_10 - державний акт серії ЯЛ № 083440, який зареєстровано в Книзі записів за № 37; ОСОБА_11 - державний акт серії ЯЛ № 083441, який зареєстровано в Книзі записів за № 29; ОСОБА_12 - державний акт серії ЯЛ № 083441, який зареєстровано в Книзі записів за № 45; ОСОБА_13 - державний акт серії ЯЛ № 083464, який зареєстровано в Книзі записів за № 27; ОСОБА_14 - державний акт серії ЯЛ № 083442, який зареєстровано в Книзі записів за № 30; ОСОБА_15 - державний акт серії ЯЛ № 083443, який зареєстровано в Книзі записів за № 31; ОСОБА_16 - державний акт серії ЯЛ № 083462, який зареєстровано в Книзі записів за № 42; ОСОБА_17 - державний акт серії ЯЛ № 083444, який зареєстровано в Книзі записів за № 32; ОСОБА_18 - державний акт серії ЯЛ № 083459, який зареєстровано в Книзі записів за № 43; ОСОБА_19 - державний акт серії ЯЛ № 083448, який зареєстровано в Книзі записів за № 36; ОСОБА_20 - державний акт серії ЯЛ № 083448, який зареєстровано в Книзі записів за № 35; ОСОБА_21 - державний акт серії ЯЛ № 083445, який зареєстровано в Книзі записів за № 33; ОСОБА_22 - державний акт серії ЯЛ № 083449, який зареєстровано в Книзі записів за № 52; ОСОБА_23 - державний акт серії ЯЛ № 083446, який зареєстровано в Книзі записів за № 34; ОСОБА_24 - державний акт серії ЯЛ № 083450, який зареєстровано в Книзі записів за № 50; ОСОБА_30 - державний акт серії ЯЛ № 083452, який зареєстровано в Книзі записів за № 48; ОСОБА_27 - державний акт серії ЯЛ № 083451, який зареєстровано в Книзі записів за № 49; ОСОБА_28 - державний акт серії ЯЛ № 083460, який зареєстровано в Книзі записів за № 41. Витребувано у власність держави в особі Кабінету Міністрів України в постійне користування ДП «Ківерцівське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,1122 га з незаконного володіння: ОСОБА_1 - земельну ділянку площею землі 0,1197 га, ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_25 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_6 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_7 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_8 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_9 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_10 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_11 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_12 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_13 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_14 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_15 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_16 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_17 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_18 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_19 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_20 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_21 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_22 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_23 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_26 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_27 - земельну ділянку площею 0,1197 га; ОСОБА_28 - земельну ділянку площею 0,1197 га. Стягнуто з Луцької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 на користь прокуратури Волинської області витрати, пов`язані з розглядом справи, по 2 704,97 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передання спірних земельних ділянок державної власності у власність 26 осіб проводилося без їх вилучення у попереднього землекористувача у порядку, визначеному у частині дев`ятій статті 149 ЗК України. ДП «Ківерцівське лісове господарство» не могло довідатися про відчуження земель лісового фонду, оскільки не надавало погоджень щодо вилучення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення, а відтак підлягають визнанню недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на підставі незаконних рішень органу державної влади. Прокуратурі стало відомо про зазначені обставини у лютому 2016 року після проведення перевірки державною інспекцією сільського господарства вилучення земель лісового фонду, тому строк звернення до суду з цим позовом не пропущений.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2017 року скасовано; у позові відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заступник прокурора Волинської області пропустив строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з цим позовом виникло у 2010 році з часу прийняття державною адміністрацією розпорядження про передачу спірних земельних ділянок у власність відповідачів; наведені причини пропуску цього строку не можуть вважатися поважними, оскільки рішення сільської ради про надання СТ «Дубок» земельних ділянок лісового фонду приймалися з відому та за клопотанням державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс» як користувача земельних ділянок; в управлінні лісового господарства з 1993 року була наявна інформація про вилучення земельних ділянок, у зв`язку з цим підготовлено клопотання про внесення відповідних змін до таксаційних та картографічних матеріалів.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, заступник прокурора Волинської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не встановив, з якого моменту у прокуратури виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України; про вибуття земельних ділянок з власності держави прокуратурі стало відомо лише у 2016 році після проведення Державною інспекцією сільського господарства у Волинській області перевірки, а не у 1993 році, як зазначено у рішенні суду апеляційної інстанції. Пов`язуючи перебіг позовної давності з моментом, коли Волинське обласне управління лісового та мисливського господарства було обізнано про вибуття земельних ділянок, суд апеляційної інстанції не врахував, що зазначений орган не є розпорядником земельних ділянок лісогосподарського призначення, таким органом є Кабінет Міністрів України, якому не було відомо про порушення вимог закону при прийнятті Луцькою районною державною адміністрацією розпоряджень про вилучення земель лісового фонду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2018 року поновлено строк касаційного оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відмовлено заступнику Генерального прокурора України у задоволенні клопотання про проведення судового засідання; справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року зупинено касаційне провадження у справі № 161/15332/16-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/1684/14-ц.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року поновлено касаційне провадження в зазначеній цивільній справі.

Відзиви на касаційну скаргу

У відзиві, поданому у березні 2018 року, Головне територіального управління юстиції у Волинській області в інтересах Кабінету Міністрів України не заперечує проти задоволення касаційної скарги.

У відзиві, поданому у лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Спірна земельна ділянка загальною площею 3,1122 га знаходилась у кварталі 43 Луцького лісництва, на час розгляду справи у суді квартал 15, виділи 3; 4 Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство» і відносилась до нелісових, невкритих лісом земель, категорії - рілля.

На підставі рішення Боголюбської сільської ради народних депутатів Луцького району Волинської області від 11 березня 1993 року № 6 (скасованого за протестом прокурора рішенням цієї ж ради від 13 травня 1993 року № 2), з урахуванням клопотання і за згодою самого землекористувача, вилучено із постійного користування Луцького лісгоспзагу спірну земельну ділянку площею 3,1122 га, яка розташована в адміністративних межах Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області, та надано садівничому товариству «Дубок» членами якого були представники державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», під колективні сади - огороди.

30 грудня 2008 року Боголюбською сільською радою Луцького району прийнято рішення № 33/4, яким погоджено передання у приватну власність відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_24 , ОСОБА_4 , ОСОБА_28 земельних ділянок площею по 0,1197 га для ведення садівництва у садівничому товаристві «Дубок», що знаходиться на території сільської ради.

На підставі вказаного рішення Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області 29 березня 2010 року прийнято розпорядження № 97 про надання дозволу на складання технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки вказаних відповідачів для садівництва.

Розпорядженням Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 30 липня 2010 року № 264 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність двадцяти шести громадянам для ведення садівництва, розташованих на території Боголюбської сільської ради за межами населених пунктів, передано у власність цим громадянам земельні ділянки по 0,1197 га, загальною площею 3,1122 га, для ведення садівництва, з видачою державних актів на право власності на землю.

01 вересня 2010 року відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_4 видані державні акти на право власності на земельні ділянки (ЯЛ № 083457, ЯЛ № 083455, ЯЛ № 083456, ЯЛ № 083463, ЯЛ № 083461, ЯЛ № 083458, ЯЛ № 083454, ЯЛ № 083439, ЯЛ № 083440, ЯЛ № 083441, ЯЛ № 083441, ЯЛ № 083464, ЯЛ № 083442, ЯЛ № 083443, ЯЛ № 083462, ЯЛ № 083444, ЯЛ № 083459, ЯЛ № 083448, ЯЛ № 083448, ЯЛ № 083445, ЯЛ № 083449, ЯЛ № 083446, ЯЛ № 083450, ЯЛ № 083452, ЯЛ № 083451, ЯЛ № 083460) стосовно яких проведено державну реєстрацію.

09 жовтня 2014 року ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу, відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,1197 га, розташовану на території Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер 072288:1000:04:000:4213, цільове призначення для ведення садівництва відповідачу ОСОБА_25 .

На підставі договору дарування від 08 березня 2014 року, укладеного з ОСОБА_24 , відповідач ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1197 га, кадастровий номер 072288:1000:04:000:4207, для індивідуального садівництва, розташовану за межами населеного пункту на території Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області.

Право власності відповідачів ОСОБА_25 та ОСОБА_5 на вказані земельні ділянки зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

05 січня 2016 року старшим слідчим СВ Луцького ВП ЛВП ГУНП у Волинській області внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, за фактом зловживання службовими особами Луцької районної державної адміністрації, Боголюбської сільської ради та управління Держкомзему в Луцькому районі протягом 2010 року при прийнятті рішень та передачі у приватну власність земельних ділянок для ведення садівництва загальною площею 3,1122 га за рахунок земель лісового фонду Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство».

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19 лютого 2016 року встановлено, що надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, надання земельних ділянок для ведення садівництва громадянам, погодження технічної документацію на право приватної власності на землю відповідними службами проводилося з порушенням статей 17, 20, 35, 55-57, 118, 149 Земельного кодексу України, статті 22 Закону України «Про землеустрій» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р, тобто надання земельних ділянок для садівництва громадянам на території Боголюбської сільської ради із земель лісового фонду проводилося без вилучення цих земель.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частинами першими статей 55, 56, 57 ЗК України передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до вимог статті 149 цього Кодексу земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу, вилучаються за згодою землекористувачів на підставі рішення Кабінету Міністрів України.

Згідно зі статтею 31 Лісового кодексу України до повноважень державних адміністрацій к сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

При цьому, відповідно до статті 27 цього Кодексу Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин, зокрема, передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Суди встановили, що рішення Боголюбської сільської ради народних депутатів Луцького району Волинської області від 11 березня 1993 року № 6, яким спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення вилучалася та надавалася садовому товариству « Дубок » під колективні сади-огороди, було скасовано у 1993 році.

На момент прийняття Боголюбською сільською радою Луцького району Волинської області рішення від 30 грудня 2008 року № 33/4 «Про передання земельних ділянок громадянам у приватну власність» земельна ділянка лісогосподарського призначення загальною площею 3,1122 га перебувала у державній власності у постійному користуванні Боголюбського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарства», в установленому законом порядку Кабінетом Міністрів України не вилучалася, її цільове призначення не змінювалося.

За таких обставин, під час передачі третім особам земельних ділянок у власність було порушено вимоги положень статті 20 ЗК України та статті 57 ЛК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, порушення інтересів держави, які можуть бути захищені в судовому порядку, є обґрунтованими.

Встановивши зазначені обставини, суди попередній інстанцій дійшли правильного висновку, що розпорядження Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 30 липня 2010 року № 264 «Про затвердження технічних документацій та передачу у власність земельних ділянок громадянам» прийнято з порушенням вимог закону, внаслідок чого громадяни - відповідачі у справі, незаконно набули у приватну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а відтак позов є обґрунтованим.

Щодо застосування позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При вирішенні цього спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що землекористувач спірної земельної ділянки - ДП «Ківерцівське лісове господарство дізналося про порушення свого права, тобто про вилучення та відчуження земель лісового фонду, лише у лютому 2016 року, після проведення державною інспекцією сільського господарства відповідної перевірки дотримання вимог земельного законодавства при передачі у 2009-2010 роках у власність громадянам земельних ділянок під садівництво на території Боголюбської сільської ради Луцького району, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. При цьому прокурор звернувся до суду із вказаним позовом у листопаді 2016 року.

За таких обставин, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, апеляційний суд помилково виходив із того, що право на звернення до суду з таким позовом виникло у 2010 році - часу прийняття Луцькою районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження від 30 липня 2010 року № 264, оскільки відповідно до положень статті 257 ЦК України відлік позовної давності обчислюється з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, проте як правильно встановлено судом першої інстанції про порушення свого права ДП «Ківерцівське лісове господарство дізналося лише у лютому 2016 року, після проведення державною інспекцією сільського господарства відповідної перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Доводи касаційної скарги в цій частині колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованими, оскільки увказаній справі немає висновків чи встановлених обставин з посиланням на відповідні докази, які свідчили б про поінформованість ДП «Ківерцівське ЛГ» чи Кабінету Міністрів України про видання саме оскаржуваних розпоряджень чи державних актів на спірні земельні ділянки фізичним особам з моменту, який суд апеляційної інстанції визначив початком перебігу строку позовної давності, а саме 30 липня 2010 року, тобто дати прийняття оскаржуваного розпорядження.

При цьому, перевіряючи правильність застосування судами норм матеріального права, Верховний Суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні земельної ділянки у власності.

У силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні була знати про те, що спірні земельні ділянки належить до земель лісогосподарського призначення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області Голинського Ярослава Олеговича задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року скасувати, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ю. Мартєв

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров