Провадження № 4-с/760/136/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Шпори М.М.

представника заявника- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., заінтересована особа: ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. і просить зобов`язати вжити всі необхідні заходи для примусової реалізації предмета іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання попередньої згоди органів опіки та піклування.

Посилається на те, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 16 грудня 2016 року, було задоволено позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 / нині ОСОБА_2 /, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з відповідачів у справі 961 857,53 гр. заборгованості та 14 427, 86 гр. судового збору з кожного.

16 січня 2017 року на виконання рішення суду було видано виконавчі листи, які направлені приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Корольову В.В. для примусового виконання.

Постановою від 10 липня 2019 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження за №59518268 про стягнення з боржника - ОСОБА_2 , суми заборгованості у розмірі 964 838,40 гр.

Того ж дня постановою про арешт майна боржника приватним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно та все рухоме, окрім того, що не підлягає державній реєстрації.

10 березня 2020 року на адресу стягувача за вхідним №14989 надійшов лист приватного виконавця від 04 березня 2020 року за №503 у відповідь на Заяву про передачу іпотечного майна на реалізацію від 28 лютого 2020 року, яким було повідомлено про те, що виконавець позбавлений права передавати на реалізацію нерухоме іпотечне майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки за договором іпотеки № РСL 005/049/2006 від 18 квітня 2006 року.

У листі було зазначено, що згідно витягу №41435047 від 23 липня 2019року у квартирі зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,а Служба у справах дітей Солом`янської РДА м. Києва повідомила приватного виконавця, що не може надати дозволу на реалізацію нерухомого майна, де право користування має малолітня дитина.

Зазначає, що на момент укладення договору іпотеки дитина зареєстрованою в квартирі не значилася.

Вважає, що рішення приватного виконавця не ґрунтується на положеннях законодавства та порушує права банку, як стягувача, а тому просить задовольнити скаргу.

Представник заявника в судовому засіданні скаргу підтримав.

Приватний виконавець до суду не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що пунктом 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Приписами Інструкції не регульовані питання реалізації іпотечного майна взагалі, оскільки зазначені питання врегульовано виключно положеннями Закону України «Про іпотеку».

В частині 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином вважає, що він позбавлений права _самостійно вирішувати питання про можливість передачі іпотечного майна на реалізацію.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності приватного виконавця та заінтересованої особи.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Судом встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 964 838, 40 гр. заборгованості за умовами кредитного договору.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва від 10 липня 2019 року відкрито виконавче провадження за №59518268 з виконання рішення суду про стягнення з боржника ОСОБА_2 заборгованості.

В цей же день приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

28 лютого 2020 року заявник звернувся до приватного виконавця з заявою про передачу на реалізацію іпотечного майна - квартири АДРЕСА_2 .

Листом приватного виконавця від 04 березня 2020 року стягувача було повідомлено, що в квартирі зареєстрована малолітня донька боржника, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим на виконання п.28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, він звернувся до Служби в справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації за відповідним дозволом.

Листом від 30 січня 2020 року в наданні згоди на реалізацію квартири було відмовлено.

/ а.с. 55 - 56; 66 - 68; 73 - 76 /

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України « Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Статтею 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана норма Конституції України кореспондується зі ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Відповідно до п. 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Суд не має права зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом « Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом «Про виконавче провадження» можуть суперечити законодавству України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, у тому числі, таких засад, як верховенства права;обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності;гласності та відкритості виконавчого провадження.

Як зазначено вище, предметом спору в справі, дії приватного виконавця з виконання якого оскаржуються, було саме стягнення заборгованості за умовами кредитного договору, а не звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок її погашення.

Обгрунтовуючи підстави для звернення до суду представник заявника зазначив, що дитина була зареєстрована в іпотечній квартирі без згоди банку, як іпотекодержателя, після укладення договору, що суперечить його умовам.

Не заперечував, що банк з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що тягне за собою для іпотекодержателя виконання певних вимог закону, не звертався.

Крім того, на даний час є прийнято нормативний акт про заборону реєстрації малолітніх дітей іпотекодателем після передачі квартири в іпотеку.

Виходячи з цього, вважає дії іпотекодавця по реєстрації дитини в спірній квартирі незаконними, і її реєстрація не є перешкодою для звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки.

У пункті 9 ч.3 ст.129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки регулюється ст.ст.33, 39, 41 Закону України « Про іпотеку».

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України « Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/15589/14-ц / провадження № 61-3066св19 / попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається у разі саме звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки такі дії є кінцевою стадією виконання рішення суду.

Верховний Суд зазначає, що така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

Таким чином, при примусовому виконанні рішення суду шляхом накладення арешту та реалізації арештованого майна, а саме іншого рішення суду, ніж звернення стягнення на предмет іпотеки, згода органу опіки та піклування є обов`язковою.

Відповідно до частини другої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Виходячи з цього, суд вважає, що дії приватного виконавця та вжиті ним заходи до виконання рішення суду у виконавчому провадженні відповідають вимогам закону, а тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. 129, 129-1 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження» Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 2,10,12,76-81, 258,259,260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги Акціонерного товариства «ОТП Банк» на дії Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В., заінтересована особа: ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 06 липня 2020 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва