УХВАЛА

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 214/6431/16-ц

провадження № 61-49027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі» (далі - ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго»), правонаступником якого є АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві спільної часткової власності її синам: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , які не проживають у квартирі. Між співвласниками за рішенням суду визначений порядок користування житловим приміщенням, окремі особові рахунки. У квартирі вона проживає одна і є споживачем електричної енергії постачальника електроенергії Криворізьких міських електричних мереж

ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго».

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням укласти договір на користування електроенергією з нею як споживачем та користувачем частини квартири, на що їй постійно відмовляли, не зважаючи на те, що ОСОБА_2 , як власник 1/2 частини житла, надавав документи про реєстрацію та проживання за іншим місцем та письмову згоду на укладення договору користування електроенергією на її ім`я.

13 травня 2013 року відповідачем було складено Акт № Д013644 на ОСОБА_2 про порушення п. 48 Правил користування електричною енергією для населення, відповідно до якого нарахована заборгованість за спожиту, але не обліковану електричну енергію у розмірі 1 092,93 грн, 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання 57,57 грн та інфляційні збитки у розмірі 840,00 грн, а всього - 1 991,00 грн.

ОСОБА_1 вважала, що Акт № Д013644 від 13 травня 2013 року не відповідає вимогам п. 53 ПКЕЕН, є фіктивним та не відповідає фактичним обставинам, так як підписаний трьома представниками АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі» , містить відмітку позивача про відмову про відмову від підпису, проте жодного документу при ні не складалось, нічого не надавалось до підпису.

27 січня 2002 року представником ПАТ`ДТЕК» проведено перевірку приладу обліку за адресою: АДРЕСА_1 та складено Акт про порушення № 00000217, на підставі якого енергопостачальником здійснено розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії на суму 1608 грн. 05 коп.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу

від 28 жовтня 2004 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ДТЕК» 1 608,05 грн, які, проте на час винесення цього рішення ні вона, ні ОСОБА_2 у квартирі не проживали і не були зареєстровані та мешкали за межами Кривого Рогу.

Посилаючись на зазначене, просила змінити договір про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області № 8406041 від 19 червня 2007 року зазначивши ОСОБА_1 споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1, 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , електропостачальником - АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі», припинити дії АТ «ДТЕК Дніпрообленерго» про внесення до тексту договору на ім`я ОСОБА_1 про користування електричною енергією для побутових споживачів сум заборгованості, що не визначені у відповідності з вимогами закону, зокрема: 1 608,05 грн та

1 991,41 грн, стягнути з АТ «ДТЕК Дніпровські Електромережі» на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 серпня

2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем наявності у неї права на внесення змін до договору, який із нею не укладений, відсутності правової підстави вимагати припинити дії відповідача щодо внесення до тексту договору про користування електричною енергією для побутових споживачів сум заборгованості та недоведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди.

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального прав, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ «ДТЕК Дніпрообленерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла справа № 214/6431/16-ц.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві - Сімоненко В. М.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про стягнення компенсації моральної шкоди за порушення договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що у судовій практиці Верховного Суду України та Великої палати Верховного Суду сформовано підхід, про те, що моральна шкода за порушення договору не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі

№ 6-49 цс 12 зроблено висновок: «разом із тим, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині моральної шкоди, оскільки ні договором страхування, ні законом таке відшкодування не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на вимогах статті 611 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором».

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790 цс 15 зроблено висновок: «поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством ні договором, укладеним ОСОБА_1 та ПАТ «Укргазбанк» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням банком грошових коштів переданих на депозит, а відтак висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є правильними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19) вказано: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу, що різний підхід до стягнення збитків та компенсації моральної шкоди і відповідно різні умови для застосування статей ЦК України (зокрема, 22 і 23), не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень. Колегія суддів вважає, що компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору може бути стягнута на підставі статті 23 ЦК України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено та не містять таких вказівок норми ЦК України чи іншого закону, що регулюють відповідний вид договору. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790 цс 15) та Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19).

У справі, яка переглядається, правовідносини у частині компенсації моральної шкоди є подібними тим, що є предметом спору у справі № 216/3521/16-ц.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2019 року прийнято до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу, що різний підхід до стягнення збитків та компенсації моральної шкоди і відповідно різні умови для застосування статей ЦК України (зокрема, 22 і 23), не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень. Колегія суддів вважає, що компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору може бути стягнута на підставі статті 23 ЦК України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено та не містять таких вказівок норми ЦК України чи іншого закону, що регулюють відповідний вид договору. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790 цс 15) та Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19).

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 522/1528/15-ц.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження № 61-49027св18 у справі № 214/6431/16-цза позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські Електромережі», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 216/3521/16-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров