КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/36039/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5775/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 68 800,00 грн. та 768,40 грн. судового збору.

На обґрунтування позову зазначив, що 28 травня 2018 року відповідач керуючи автомобілем марки Mitsubishi, р.н. НОМЕР_1 , по вул. Михайлівській біля будинку №11-А в м. Києві скоїв зіткнення з його автомобілем Volkswagen, р.н. НОМЕР_2 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У зв`язку з винними діями відповідача позивач був вимушений ремонтувати свій автомобіль на суму 68 800,00 грн.

Зазначив, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача була застрахована. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника - заподіювача шкоди (а.с. 4-7).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, відмовлено (а.с. 35-36).

Не погодившись з рішенням районного суду, 04 грудня 2019 року ОСОБА_1 направив поштою апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 39-48).

В апеляційній скарзі зазначив, що при розгляді справи судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення. Так, суд проігнорував клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням учасників справи в судовому засіданні та розглянув справу без повідомлення сторін. При цьому, ухвала про відкриття провадження була надіслана судом та отримана позивачем одночасно з винесенням рішення, чим суд порушив принцип змагальності судового процесу. Такі дії суду позбавили позивача можливості надати додаткові докази та подати клопотання про розгляд справи з проведенням судового засідання. Вказував, що звертався до ПАТ «Страхова компанія «Перша» щодо виплати відшкодування, проте, остання відмовила у здійсненні відшкодування завданих відповідачем збитків. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати шкоду, завдану під час ДТП джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 68 800,00 грн. Вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки надав достатньо доказів, які відповідачем не спростовувалися.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити, ОСОБА_3 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 травня 2018 року ОСОБА_2 в м. Києві по вул. Михайлівській, 11-А керуючи автомобілем марки Mitsubishi, р.н. НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та при зміні напрямку свого руху не переконався, що це буде безпечним для інших учасників руху, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки Volkswagen, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався в попутному напрямку в правій смузі, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строків притягнення особи до адміністративної відповідальності (а.с. 10-11).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно з товарним чеком №119 від 03 вересня 2018 року та рахунком на оплату №7 від 03 вересня 2018 року позивач придбав фару передню та 3 колісні диски на суму 61 500,00 грн. (а.с. 21, 22).

Відповідно до рахунку на оплату №28 від 10 вересня 2018 року та акту №28 прийому-передачі виконаних робіт з ремонту автомобіля від 10 вересня 2018 року за ремонт автомобіля позивачем сплачено 7 300,00 грн. (фарбування і рихтування бампера переднього, лівого переднього крила і встановлення лівої передньої фари) (а.с. 24, 25).

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 як власника транспортного засобу Mitsubishi, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша».

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до страховика відповідача та отримав відмову у виплаті страхового відшкодування, а одразу звернувся до суду з позовом. Крім того, надані позивачем докази понесених витрат не є достатніми, належними та обгрунтованими.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з зазначеним, оскільки при розгляді справи судом допущені істотні порушення норм процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 32-33).

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив суд розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 6).

Якщо суд в ухвалі про відкриття провадження у справі за результатами розгляду відповідного клопотання позивача вирішує розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали (ч. 4 ст. 187 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

За змістом ч. 5 ст. 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Проте згідно супровідного листа Печерського районного суду міста Києва копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками сторонам було направлено лише 26 вересня 2019 року, а вже 27 вересня 2019 року, тобто наступного дня після відправлення позовної заяви, було ухвалено оскаржуване рішення (а.с. 34, 35-36).

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищезазначених норм не дотримався строків, які надав сторонам в ухвалі про відкриття для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін для відповідача 15 днів з дня вручення ухвали та для позивача не пізніше 5 днів з дня отримання відзиву.

У справі «Віктор ОСОБА_4 проти України» (Заява № 18656/13) від 03 жовтня 2017 року ЄСПЛ зазначив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Ці принципи, які охоплюють усі аспекти процесуального законодавства Договірних Сторін, також застосовуються в конкретній сфері вручення сторонам судових документів, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції не може тлумачитись як такий, що визначає конкретну форму вручення документів (див. рішення у справі «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (<…> [GC]), заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016). Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року). Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року, із подальшими посиланнями).

Враховуючи вказане, сторони були позбавлені можливості подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, а також надати докази та клопотання, оскільки копію ухвали про відкриття провадження у справі, яка була надіслана судом за день до ухвалення рішення, сторони не отримали.

Тому, доводи апелянта про допущені районним судом процесуальні порушення, колегія суддів визнала обґрунтованими.

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 9.1. статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується.

Відповідно до частини другої пункту 22.1 статті 22 вищевказаного Закону № 1961-ІV, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 29 Закону № 1961-ІV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого, а за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого (пункти 9.2, 9.3 статті 9 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Позивач ОСОБА_1 у даній справі не заявляв вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Перша», а просив відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 68 800 грн. з ОСОБА_2 . Поряд з цим, до апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 було долучено лист ПрАТ «Страхова компанія «Перша» від 22 лютого 2019 року вих. 103/к за яким Страховик не заперечував страхування цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_2 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 1-7, 61-62).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 заперечував відшкодування позивачу матеріальної шкоди у заявленому розмірі - 68 800 грн., посилаючись на те, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована. Такі доводи відповідача ОСОБА_2 , щодо страхування цивільно-правової відповідальності, підтверджуються наданим до суду полісом виданим ПрАТ «Страхова компанія «Перша» № АМ/2674373 від 02 березня 2017 року, за яким належний відповідачу автомобіль Mitsubishi, р.н. НОМЕР_1 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди був забезпеченим транспортним засобом із визначенням страхової суми (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 100 000 грн., розмір франшизи - 500 грн. (а.с. 88)

Проте правильно пославшись на вищевказані вимоги законодавства, суд першої інстанції не з`ясував чи була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mitsubishi, р.н. НОМЕР_1 та, в залежності від з`ясованого, не вирішив питання про притягнення Страховика як належного відповідача (співвідповідача) до у часті у справі. Фактичне ухвалення оскаржуваного рішення наступного дня після відправлення районним судом сторонам по справі ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу й позовної заяви, унеможливило з`ясування цих фактичних обставин у цій справі.

Притягнення Страховика - ПрАТ «Страхова компанія «Перша» на стадії апеляційного розгляду як третьої особи без самостійних вимог не зможе виправити допущену районним судом помилку, оскільки на третю особу не може бути покладений судовим рішенням обов`язок відшкодування завданої шкоди. Тому й вирішення судом питання про права й обов`язки особи, зокрема, з`ясування розміру матеріальної шкоди, наявність (відсутність) обов`язку Страховика виплатити страхове відшкодування та визначення розміру страхового відшкодування має відбуватись у випадку залучення належного співвідповідача до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскаржуване рішення не може бути визнано законним і обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 26 червня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова