Справа № 694/1842/18
Провадження № 2/700/147/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року смт.Лисянка

Лисянський районний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Яценко Г.М.,

при секретарі судового засідання Бондарчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Лисянка цивільну справу №694/1842/18 (провадження №2/700/147/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори та просить визнати за позивачем право на спадщину, а саме на 1/6 частини житлового будинку із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2006 року №4141 видане державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 виключивши із успадкованого майна 1/6 частину цього майна, визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 від 16.11.2012 року та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її батько ОСОБА_3 .

Після смерті батька залишилася спадщина, що складається із житлового будинку по АДРЕСА_1 (відповідно рішення Хлипнівської сільської ради №44 від 25.09.2012 року адресу домоволодіння АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . Після смерті батька спадкоємцями першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України була мати позивача та дружина померлого - ОСОБА_4 , позивач та сестра позивача - ОСОБА_5 .

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщин, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявляв про відмову від неї.

Станом на дату подання позову до суду, а саме 19.12.2018 року позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання покійного батька. До смерті батька, позивач проживала з ним та матір`ю за вказаною адресою, доглядала батька до його смерті, тому вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки від спадщини не відмовлялася.

Позивач фактично прийняла спадщину, яка залишилася після смерті батька, але із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не зверталася, у зв`язку з тим, що у будинку залишилася проживати мати.

Після смерті матері, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка залишилося після смерті батька, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що всю спадщину переоформила на себе мати, про що позивачу раніше відомо не було.

Сестра позивача ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про виселення позивача разом з дітьми із будинку. З позовної заяви стало відомо, що спірний будинок по АДРЕСА_1 у повному обсязі, за згодою позивача, подарований сестрі.

Позивач зазначила, що підписувала згоду на те що мати подарує сестрі лише свою половину, а не весь будинок.

Також позивачу стало відомо, що покійна мати оформила право власності на майно після смерті батька на будинок по АДРЕСА_1 та грошові кошти відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Поліщук Л.В. 21.11.2006 року у спадковій справі №591.

Позивач, як спадкоємець першої черги після смерті батька, заяви про відмову від спадщини не подавала та фактично прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки, покійному батькові належала 1/2 частина будинку, спадкоємців троє, то кожен спадкоємець має право на 1/6 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд.

Враховуючи, що відповідач не є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, просить визнати за позивачем право на спадщину, а саме на 1/6 частини житлового будинку із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2006 року №4141 видане державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 виключивши із успадкованого майна 1/6 частину цього майна, визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 від 16.11.2012 року.

Крім того позивач, просить стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору та правничу допомогу.

ОСОБА_1 06.09.2019 року звернулася із доповненням до позовної заяви, згідно якої просила поновити пропущений строк для прийняття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.11.2006 року №4141 видане Звенигородською державною нотаріальною конторою.

До Лисянського районного суду Черкаської області 10.02.2020 року надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила, що вважає позовну заяву необґрунтованою та такою що не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Спадкодавець ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_3 заповіту не склав. Після його смерті єдиним спадкоємцем була його дружина- ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 отримала свідоцтво про право на спадкове майно.

ОСОБА_4 на підставі договору 16.11.2012 року дарування житлового будинку подарувала будинок дочці ОСОБА_2 .

Відповідач зазначила, що на час відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, фактичне місце проживання ОСОБА_1 було інше, що не є підставою для прийняття спадщини, а ОСОБА_2 фактично до вересня 2013 року проживала за вищевказаною адресою.

У встановлений шестимісячний термін, із дня смерті спадкодавця, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Позивачем при складанні позовної заяви жодним чином не вказані порушення норм законодавства України, які слугують для часткового визнання недійсним договору дарування від 16.11.2012 року.

Крім того, ОСОБА_1 володіла інформацією, що ОСОБА_4 успадкувала все майно після смерті ОСОБА_3 , а не його частину. ОСОБА_1 також знала про факт дарування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 будинку, але з листопада 2012 року по грудень 2018 року жодних дій щодо оскарження договору дарування спірного житлового будинку не вчиняла, оскільки і не оскаржувала свідоцтво про право на спадщину від 2006 року. Таким чином, позовну заяву подано позивачем до суду із порушенням строків позовної давності, які визначені главою 19 ЦК України.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області у справі №694/452/18 від 01.11.2018 року, ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили. Фактично ОСОБА_1 не проживає за вищевказаною адресою з 1998 року.

Відповідач вважає, що наданий позивачем акт складений депутатом Звенигородської міської ради Каюком В.С., про те, що ОСОБА_1 у період часу з липня 2005 року по березень 2007 року проживала в основному за місцем реєстрації с.Хлипнівка, Звенигородського району, Черкаської області не може слугувати, як достовірний доказ зважаючи на те, що даний акт складений депутатом Звенигородської міської ради за участю свідків, що проживають у м.Звенигородка, Черкаської області і не обізнані про місце проживання ОСОБА_1

15.11.2019 року, відповідач звернулася до суду із заявою в якій просила застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач у судове засідання з`явилася, однак після чергового заявленого відводу, яким було залишено без розгляду, залишила зал судових засідань.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився звернувся до з заявою у якій просить справу розглянути без його участі, проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Звенигородська державна нотаріальної контори у судове засідання не з`явилася, звернувся до суду з заявою у якій просить справу розглянути без його участі, проти позову не заперечує.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані у справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступних висновків.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2019 року головуючим суддею у справі №694/1842/18 (провадження №2/700/147/20) визначено суддю Звенигородського району Черкаської області Дудніченка В.М.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.05.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді Дудніченка В.М.

Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2019 року головуючим суддею у справі №694/1842/18 (провадження №2/700/147/20) визначено суддю Звенигородського району Черкаської області Гончаренко Т.В.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 18.12.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді Гончаренко Т.В. та справу передано на розгляд до Лисянського районного суду Черкаської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 року, головуючим у справі (суддю доповідача) визначено суддю Яценко Г.М.

Згідно положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть від 13.04.2018 року серії НОМЕР_1 , яке видано повторно).

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, в тому числі, увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Хлипнівської сільської ради від 25.09.2012 року №44, домоволодіння ОСОБА_4 АДРЕСА_3 .

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2006 року №4141 виданого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори, спадщину у виді житлового будинку з надвірними спорудами та грошових вкладів, після смерті ОСОБА_3 прийняла дружина померлого- ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 подарувала житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , дочці ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про смерть від 13.04.2018 року серії НОМЕР_2 , яке видано повторно).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за Законом.

Статтею 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ст. 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1296 ЦК України передбачено, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування, за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею1298 ЦК України педедбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.11.2006 року №4141, видане Звенигородською державною нотаріальною конторою, посилаючись на той факт, що фактично вступила в управління спадковим майном після смерті батька, оскільки проживала з останнім у спадковому будинку до його смерті, від спадщини не відмовлялася.

Однак, в підтвердження даного факту не надано жодного допустимого доказу. Зокрема, у наданих позивачем довідках Хлипнівської сільської ради, Звенигородського району, Черкаської області від 19.04.2018 року №145 зазначено, що позивач була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та жодним чином не зазначено, що позивач фактично проживала за вищевказаною адресою. Крім того, у позовній зазнає що у будинку залишилася проживати мати.

Крім того, позивач зазначила, що їй не було відомо про прийняття всього спадкового майна ОСОБА_4 .

Разом з тим, у матеріалах справи наявне рішення опікунської ради Хлипнівської сільської ради, Звенигородського району, Черкаської області від 16.11.2012 року №2, де чітко зазначено, що ОСОБА_1 не заперечує проти дарування житлового будинку сестрі ОСОБА_2 в якому прописані її неповнолітні діти.

Із чого випливає, що позивач станом на 16.11.2012 року знала про прийняття спадщини ОСОБА_4 та той факт, що житловий будинок буде подаровано її сестрі ОСОБА_2 .

Проте, у період з 16.11.2012 року до вересня 2018 року позивач із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та будь-яких дій щодо оскарження свідоцтва про право на спадщину чи договору дарування не вчиняла.

Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно до роз`яснень викладених у п.24 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, вирішуючи питання щодо визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже має бути встановлено, які у спадкоємця були перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини та чи можуть ці обставини бути визнані судом поважними.

Положенням ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008р. судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

ОСОБА_1 у своїй заяві просила поновити строк для прийняття спадщини та зазначила, що пропустила встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України строк з поважної причини, однак в підтвердження такого твердження не надала жодного об`єктивного та належного доказу.

Наведені ОСОБА_1 у заяві причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень ч.3 ст. 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 року №6-85 цс12 та від 14.09.2016 року №6-1215 цс16 та Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №756/2764/15-ц.

Стосовно вимог позивача про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку із надвірними спорудами від 16.11.2020 року адресою АДРЕСА_1 суд виходить із наступного.

Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Позивачем не наведено будь - яких законних підстав, з урахуванням ст.ст. 215, 217 ЦК України для визнання договору дарування житлового будинку із надвірними спорудами від 16.11.2020 року адресою АДРЕСА_1 недійсним.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд неодноразово наголошував (постанова від 22.05.2019 року по справі №234/3341/15-ц), що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого, його дружина ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, що прийняла спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а також, в свою чергу розпорядитися своїм правом власності, яке виникло на підставі вказаного свідоцтва, про що достеменно знала позивач, підтвердженням чого є та обставина, що ОСОБА_1 надала дозвіл на вчинення договору дарування спірного будинку, але при цьому не чинила жодної дії, спрямованої на реалізацію спадкових прав, ні до укладення договору дарування, ні після його укладення, аж до вереснялистопада 2018 року.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача про визнання права на спадщину, а саме на 1/6 частини житлового будинку із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та внесення зміни до свідоцтва про право на спадщину видане державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 виключивши із успадкованого майна 1/6 частину цього майна, визнання частково недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 від 16.11.2012 року не підлягають задоволенню, оскільки, згідно ст. 257 ЦК України сплинув строк позовної давності, а відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності і судом не встановлено підтвердження переривання перебігу строку позовної давності.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення виготовлений 10.06.2020 року.

Суддя Г.М. Яценко