Провадження № 22-ц/810/309/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2020 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)
суддів Єрмакова Ю.В., Луганської В.М.
за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго»

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2020 року (суддя Юзефович І.О.)

у справі про скасування наказу про звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

учасники справи:
позивач ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Сєвєродонецьктеплокомуненерго»

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним звільнення з роботи та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказав, що з 25.10.2017р. у КП «Сєвєродонецьк-теплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області на посаді водія автотранспортних засобів КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго». Наказом №86-к -09924 від 26.12.2017р. його було звільнено згідно п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) з підстав відсутності на роботі у період з 21 та 22 грудня 2017р. без поважних причин. Проте, його відсутність на робочому місці була зумовлена перебуванням у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з приводу уточнення облікових даних, проходження військово-лікарської комісії та оформленням контракту про проходження військової служби.
Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивач не повідомив про причини своєї відсутності на роботі та вступ на військову службу за контрактом, чим порушив трудову дисципліну. Відповідач вважав, що повідомлення з військового комісаріату не можуть бути взяті до уваги, як поважні причини відсутності на робочому місці, оскільки ОСОБА_1 мав з`явитися до Сєвєродонецького міського військового комісаріату лише за викликом, а не за повідомленням.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2020 року позов задоволено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області про скасування наказу про звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, задовольнити.
Скасовано наказ (розпорядження) Комунального підприємства «Сєвєродонецьк-теплокомуненерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області №86-к-09924 від 26.12.2017р. «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини.
Поновлено позивача з 26.12.2017р. на посаді водія автотранспортних засобів (УАЗ 390945) механізованої служби Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомун-енерго» м. Сєвєродонецьк Луганської області.
Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 27.12.2017р. по 20.03.2020р., визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів, у розмірі 167256,71грн.
Вирішено питання про судові витрати.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Позивач та його представник просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти.

Наказом (розпорядження) КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» №68-к-09924 від 20.10.2017р прийнято до Механізованої служби водієм автотранспортного засобу УАЗ-390945 з 25.10.2017р..
Наказом (розпорядження) №86-к-09924 від 26.12.2017р позивача звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
Підставою для звільнення позивача стала його відсутність на робочому місці 21,22, 26 грудня 2017 року та неповідомлення про причини відсутності на роботі.
21.12.2017р., 22.12.2017р. з 08-00 до 17-00 (усього всім годин) позивач знаходився у ІНФОРМАЦІЯ_1 , куди він був викликаний на підставі повідомлень.
26.12.2017р. між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО військового комісара Луганського обласного військового комісаріату оперативного командування «Схід» полковника ОСОБА_2 укладено строковий контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №276 від 26.12.2017р. позивача з 26.12.2017р. зараховано до списків особового складу.
Листом від 06.01.2018р. №ЮК/2, який отриманий відповідачем 10.01.2018р., Луганський обласний військовий комісаріат КП «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» просив відмінити наказ про звільнення позивача у зв`язку із виконанням останнім приписів ч.2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги апеляційний суд зауважує наступне.
Щодо позовної вимоги про незаконність звільнення та поновлення на роботі.
Задовольняючи позов в частині незаконності звільнення позивача та поновлення його на роботі, суд першої інстанції вважав, що позивач був відсутній на роботі 21 та 22 грудня 2017р. з поважних причин, а з 26.12.2017р. уклав контракт та наказом №276 від 26.12.2017р. був зарахований до списків особового складу військової частини, що передбачено ст.24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», тому звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади було проведено відповідачем з порушенням вимог ст.119 КЗпП України, в якій зазначено наступне.
На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
При вирішенні справи суд керувався правовими висновками Верховного Суду, висловленими в постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 у справі № 205/1993/17-ц.
Апеляційний суд вважає правильним, таким що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, висновок про те, що на позивача, як на особу, яка добровільно взяла на себе обов`язок проходити військову службу у Збройних Силах України і підписала контракт з Міністерством оборони України та проходить військову службу в період дії особливого періоду, який триває на час розгляду справи, поширюються гарантії та пільги, визначені ст.119 КЗпП України, зокрема, збереження місця роботи (посади).
У контексті правових висновків Верховного Суду у застосуванні норм матеріального права у справах зазначеної категорії апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в зазначеній частині фактично є доводами проти позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Отже, рішення суду в зазначеній частині повністю відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Щодо строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не пропущено визначений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з огляду на те, що він не був ознайомлений з наказом про звільнення та йому не було вручено трудову книжку.
Цей висновок суду відповідачем не оскаржується, тому, виходячи з принципу диспозитивності, апеляційний суд не надає оцінки законності та обґрунтованості рішення суду щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд першої інстанції стягнув середній заробіток не за рік, а за весь час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 21.01.2015р. № 6-195цс134.
Рішення суду в цій частині оскаржується з підстав неправильності проведеного розрахунку без урахування усіх обставин, що мають значення для вирішення справи.
Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом не було враховано, що у 2018-2019 роках на підприємстві вносились зміни в організацію виробництва, а саме: в періоди з 15 квітня по 15 жовтня 2018 року, з 01 травня по 30 вересня 2019 року для роботи встановлювався неповний робочий тиждень із зайнятістю 4 робочих дні, що підтверджується наказами по підприємству № 56 від 26 січня 2018 року та № 69 від 11 лютого 2019 року, які додані до апеляційної скарги (а.с.135,136).
В суді першої інстанції відповідач був позбавлений можливості вказати на ці обставини та надати докази, оскільки клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та неможливістю прибути в судове засідання представника відповідача було відхилено судом.
Апеляційний суд приймає до уваги вказаний довід апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції у повній мірі не виконав свій процесуальний обов`язок сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

У ст.2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд цивільних справ на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З 12 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в Україні був встановлений карантин.
Справу було призначено до розгляду на 19 березня 2020 року, тобто в період карантину, у зв`язку з чим неявка представника відповідача в судове засідання була обумовлена поважною причиною.
В судовому засіданні представником позивача були надані суду нові докази, у тому числі довідка про розрахунок середнього заробітку (а.с.113), а відповідач був позбавлений можливості надати свої пояснення щодо розрахунку середнього заробітку. Тим самим судом першої інстанції була допущена судом першої інстанції неповнота з`ясування обставин, що мають значення для справи, яка була усунута під час апеляційного розгляду справи відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, в якій зазначено наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3).

З вказаних вище підстав апеляційний суд приймає до уваги накази відповідача про зміни в організації виробництва, оскільки кількість робочих днів на підприємстві має значення для правильного розрахунку середнього заробітку при поновленні на роботі.

Для визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний судом, на підставі виданої відповідачем довідки (а.с.113), застосовується наступний розрахунок.

Позивача звільнено з роботи в грудні 2017 року, отже місяцями, що передували звільненню позивача, є жовтень, листопад 2017 року.

В жовтні 2017 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 1080,72 грн.

В листопаді 2017 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 4950,51 грн.

Загальний розмір заробітної плати за вказані два місяці становить 6031,51 грн.

В жовтні 2017 року позивачем відпрацьовано 5 робочих днів.

В листопаді 2017 року позивачем відпрацьовано 22 робочих дні.

Загальна кількість відпрацьованих за два місяці днів становить 27.

Середньоденна зарплата становитиме 223,99 грн. (60 31,51 грн. : 27 дів = 223,39 грн).

Кількість робочих днів вимушеного прогулу на день ухвалення рішення, з урахуванням змін в організації виробництва, становить 499.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 111471,61 грн. (223,39 грн. х 499 робочих днів = 111 471.61 грн.).

З вказаних вище підстав рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає зміні, а саме: зменшенню розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 167256,71 грн. до 111471,61грн.

Щодо судових витрат по сплаті судового збору
В частині вирішення питання про судові витрати рішення суду підлягає скасуванню, оскільки суд визначив розмір судового збору у розмірі 704,80 грн., з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.141 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Розмір судового збору визначається Законом України «Про судовий збір».

За заявленими позовними вимогами підлягав сплаті судовий збір:

704,80 грн. - за вимогою немайнового характеру (про поновлення на роботі),

1672,57 грн. за вимогою майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір:

1057,20 грн. - за вимогою немайнового характеру (про поновлення на роботі),

1057,20 грн. за вимогою майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), виходячи з мінімальної ставки, оскільки на момент предявлення позову розмір не був визначений.

Позивачем судовий збір не сплачувався.

Відповідачем сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір у ромірі 2114,40 грн. ( 1057,20 грн. + 1057,20 грн.).

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду в частині стягнення середнього заробітку зменшується до 111471,61 грн., розбір судового збору за вказаною позовною вимогою становить 1819,52 грн. (704,80 грн. + 1114,72 грн.).

Виходячи з принципу пропорційності розмір стягнутої судом суми середнього заробітку зменшено на 33%, у зв`язку з цим підлгає відшкодуванню відповідачу позивачем судовий збір у розмірі 33%, що в сумарному виразі становить 348,88 грн. (33% від 1057,20 грн.).

Судовий збір за подання апеляційної скарги в частині рішення суду про поновлення на роботі відшкодуванню не підлягає, оскільки рішення суду в зазначеній частині залишено без змін.

Керуючись статтями 141,367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391, розділом XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» задовольнити частково.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2020 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити зменшити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 167256,71 грн. до 111471,61 грн.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 березня 2020 року в частині стягнення зКомунального підприємства «Сєвєродонецьктепло-комуненерго» на користь держави судового збору у розмірі 704,80 грн. скасувати.

Стягнути з Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1819,52 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Сєвєродонецьктеплокомуненерго» у відшкодування витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги 348,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови (18 червня 2020 року).

Процесуальний строк касаційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий Н.М.Авалян
Судді Ю.В.Єрмаков

В.М.Луганська