КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2020 року місто Київ

Справа № 363/3492/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді Рудюка О.Д. від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі майна, що є в спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2017 року позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Посилалися на те, що на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 29 травня 2017 року сторони по справі являються власниками по 1/3 частині кожен житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1906 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований вказаний житловий будинок.

Вказували, що на даний час будинком користується відповідач, яка самостійно без домовленості з іншими співвласниками зайняла частину спадкового будинку, яка фактично не відповідає розміру її частки та використовує у власних інтересах, обмежуючи при цьому права позивачів на належну їм частку в спільному майні. Стверджували, що намагалися домовитися з відповідачем про визначення часток та встановлення порядку користування будинком та земельною ділянкою але дійти згоди щодо поділу в добровільному порядку не вдалося, а тому вимушені звернутися до суду. На підставі викладеного просили поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , передавши їм у власність відокремлені частини житлового будинку, що відповідають розміру їх часток у спільному майні та поділити в натурі та визнати право власності за ними на 1/3 частину кожному земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 площею 0,1906 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважала, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Свій відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_3 та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того,щопозивачі не довели перед судом обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком районного суду за такого.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 29 травня 2017 року є власниками кожен по 1/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 130,9 кв.м., житловою площею 70,9 кв.м., та по 1/3 частки кожен земельної ділянки площею 0,1906 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

Житловий будинок, в цілому має такі характеристики: загальна площа 130,9 кв.м., житлова площа 70,9 кв.м., зазначений за планом літерою «А» господарські будівлі і споруди, зазначені за планом літерами/номерами: гараж «Б», навіси «В, З», сараї «Г,Д», вбиральні «Е,Ж», літній душ «Є», огорожа «1.2.5-7», каналізаційна споруда «ІІ,ІІІ», колодязь інженерних мереж «ІУ», колонка питна «V».

Відповідно до висновку експерта від 14 березня 2019 року за № 7412/18-43/3621/19-43 за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (а.с. 106-130), сторонам запропоновано два варіанти поділу будинку за адресою: АДРЕСА_1 за умови відступу від ідеальних часток співвласників, приведення об`ємно-планувального рішення квартир для влаштування яких співвласникам будуть запропоновані приміщення житлового будинку у відповідності до вимог ДБН, з врахуванням взаємного розташування на земельній ділянці житлового будинку, господарських будівель та споруд відносно один до одного.

Також експертом надано висновок щодо поділу земельної ділянки, в якому зазначено, оскільки фактичні межі, зазначені на схемі наданої на дослідження зйомки, та межі згідно правовстановлюючих документів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не співпадають, надати варіанти розподілу між співвласниками земельної ділянки не вбачається за можливе. Для надання відповіді на поставлені в ухвалі суду питання експертом рекомендовано провести фактичні межі земельної ділянки у відповідність з правовстановлюючими документами.

На замовлення позивачів інженером землевпорядником ОСОБА_4 було проведено геодезичні роботи з поділу земельної ділянки площею 0,1906 га, кадастровий номер :29:057:0204 з врахуванням розміру часток співвласників та складено відповідний план з посиланням на систему координат.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно частини другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Оскільки визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому і здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), необхідно передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру і вартості його частки, а втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ якщо воно здійснено: з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями частин 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Не зважаючи на заяви апелянта, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Крім того, як вбачається з позовної заяви позивачі просили поділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , передавши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність відокремлені частини житлового будинку, що відповідають розміру їх часток у спільному майні. Поділити в натурі та визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/3 частину кожному земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1906 га, кадастровий номер :29:057:0204, для будівництва та обслуговування житлового будинку, на яких розміщені частини житлового будинку, що виділяються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в результаті його поділу в натурі.

Між тим, всупереч тверджень апелянта, зі справи вбачається, що позивачі з заявами про уточнення позовних вимог не зверталися, як і відсутній зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про довільне тлумачення стороною позивача положень законодавства, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.

За наведеного, колегія суддів, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного у положеннях ст. 13 ЦПК України, і меж розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, встановлених статтею 367 ЦПК України, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а рішення районного суду -без змін.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 26 червня 2020 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура