"16" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі головуючого: судді Гончарука В.П.
за участі секретаря Гриценка О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зняти останню з реєстраційного обліку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить житлове приміщення (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
У вищезазначеному приміщені, а саме квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований позивач ОСОБА_1 , а також зареєстрована з 10.04.2014 року, але не проживає відповідач, ОСОБА_2 що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України Відповідача на сторінці 12.
10.11.2012 року між Позивачем та Відповідачем (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) було укладено шлюб який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 10 листопада 2012 року, про що зроблено відповідний актовий запис№ 3005 від 10.11.2012р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . Проте, наразі шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем припинені з квітня 2019 року, сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин та не ведуть спільного господарства.
У зв`язку з чим до Броварського міськрайонного суду Київської області Позивачем був поданий позов про розірвання шлюбу, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з визначенням порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Броварським міськрайонним судом Київської області було відкрито провадження у цивільній справі № 361/4012/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Броварської райдержадміністрації про розірвання шлюбу, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з визначенням порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та призначено розгляд справи.
Більш того, Відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , з грудня місяця 2014 року, що підтверджується Актом про фактичне проживання або не проживання фізичної особи від 12.08.2019 року.
Таким чином позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, який не проживає в спірній квартирі, що спричиняє позивачу значні матеріальні збитки. Крім того реєстрація відповідача в спірній квартирі, яка належить позивачу на праві власності перешкоджає в реалізації його цивільних прав як власника житла.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. До початку судового засідання представник позивача надав письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав виколадених у змісті позовної заяви.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.
Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Дніпровського районного суду м. Києва не надходило.
Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить житлове приміщення (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., згідно договору купівлі-продажу від 30 липня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вишняковою І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1588 та Свідоцтва про право власності на житло виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва згідно з розпорядження № 38-303 від 25 грудня 1997 р. і записано у реєстрову книгу за № 187.
У вищезазначеному приміщені, а саме квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований позивач ОСОБА_1 , а також зареєстрована з 10.04.2014 року, але не проживає відповідач, ОСОБА_2 що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України Відповідача на сторінці 12.
10.11.2012 року між Позивачем та Відповідачем (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) було укладено шлюб який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 10 листопада 2012 року, про що зроблено відповідний актовий запис№ 3005 від 10.11.2012 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .
Проте, наразі шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем припинені з квітня 2019 року, сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин та не ведуть спільного господарства.
Броварським міськрайонним судом Київської області було відкрито провадження у цивільній справі № 361/4012/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Броварської райдержадміністрації про розірвання шлюбу, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною з визначенням порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та призначено розгляд справи.
Більш того, Відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , з грудня місяця 2014 року, що підтверджується Актом про фактичне проживання або не проживання фізичної особи від 12.08.2019 року
Необхідність визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , позивач обгрунтовує порушенням його права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, та необхідність сплачувати за житлово-комунальні послуги.
Крім того, 02.09.2019 року Позивач звернувся до Голови правління МСТ «Ялинка» за адресою: АДРЕСА_3 для встановлення факту фактичного проживання або не проживання фізичної особи, а саме ОСОБА_2 в житловому будинку який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
В результаті встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживають за вищевказаною адресою з квітня 2019 року по теперішній час, відповідно до Акта про фактичне проживання або не проживання фізичної особи від 02.09.2019 року виданого МСТ «Ялинка».
Як роз`яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на майно яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом відповідач більше одного року у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла.
Крім того, як вбачається з предмету позовних вимог, позивачем окремо пред`явлено позовні вимоги до відповідача про зняття ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з реєстраційного обліку.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи із того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).
У зв`язку з чим, при визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 768 гривень 40 копійок.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 316, 317, 386, 405 Цивільного кодексу України,ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 гривень 40 копійок витрат по оплаті судового збору.
В решті задоволення позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2020 року.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).
Суддя: