Провадження № 22ц-824/5105/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року про закриття провадження у частині позовних вимог у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни, Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косарєвої Тетяни Вячеславівни, Державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Радіонової Лідії Іванівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни, державного реєстратора філії Комунального підприємства Главанськоїсільскої ради «Абсолют» у м. Києві Хмельницького Сергія Юрійовича про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із вказаним позовом.

У подальшому, представник ОСОБА_3 подав клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог щодо зобов`язання внести записи про обтяження спірного нерухомого майна до державного реєстру іпотек та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року провадження в частині позовних вимог про зобов`язання внести в державний реєстр іпотек та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про державну реєстрацію обтяжень на спірне нерухоме майно закрито.

Не погодившись із цією ухвалою, представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає зокрема те, що суб`єктний склад у справі та позовні вимоги свідчать про підвідомчість цієї справи суду загальної юрисдикції, тому, на його думку, висновок суду першої інстанції про адміністративну юрисдикцію позовних вимог про зобов`язання внести записи до державних реєстрів не відповідає вимогам Закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у частині позовних вимог щодо зобов`язання внесення записів про обтяження нерухомого майна та заборони відчуження в державний реєстр іпотек та єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору за вказаними вимогами є перевірка законності дій державного реєстратора як суб`єкта публічно-правових відносин, наділеного владними управлінськими функціями, який здійснив погашення цих попередніх записів про іпотеку та про обтяження, що призвело до виникнення прав іпотекодержателя в іншої особи, тому у даному випадку дії державного реєстратора, які породжують відповідні правовідносини, обумовлюють виникнення спору, вирішення якого має відбуватися виключно в порядку адміністративного судочинства.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із позовом, в якому просило: визнати недійсними договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, які є предметом іпотеки, скасувати записи в державному реєстрі іпотек та єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також зобов`язати внести в ці реєстри інші записи про іпотеку та обтяження цього нерухомого майна.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідачем у справі є фізична особа ОСОБА_1 , а оскаржувані договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга зазначеної статті).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (частина перша, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України).

Пункт 7 частини першої статті 4 КАС України визначає, що суб`єкт владних повноважень - це, зокрема, орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та інших справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).

Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень - виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач заявив вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування записів про право власності на нерухоме майно в державних реєстрах та зобов`язання внести в державні реєстризаписи про обтяження цього майна через те, що, на його думку, відбулося порушення права товариства як іпотеко держателя на нерухоме майно іншими особами, за якими нотаріусами було зареєстровано майнові права на спірні будинок та земельну ділянку.

Відповідно доч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Таким чином, позовні вимоги про внесення записів щодо державної реєстрації обтяження нерухомого майна, які заявлені у рамках спору, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, крім того, цим позовним вимогам передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема оскарження договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки ці правочини, як вважає позивач, порушують його права як іпотекодержателя цього майна, а тому, на думку колегії, спір не є публічно-правовим і з огляду на суб`єктний склад має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладено у постановах ВеликоїПалати Верховного Суду у постановах від 21 та 28 листопада 2018 року (справи № 530/212/17 та № 823/1508/16 відповідно), від 5 грудня 2018 року (справа № 815/2072/17).

Однак, вищевказаних вимог Закону місцевий суд не врахував, усіх обставин справи належним чином не дослідив та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі у частині позовних вимог про зобов`язання внести записи до державних реєстрів щодо обтяження нерухомого майна, через що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати з направленням справи в цій частині позовних вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: