Справа № 524/8029/19
Провадження №2/524/737/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року Автозаводський районний суд м.Кременчука у складі :

Головуючого судді Кривич Ж.О.,

при секретарі судового засідання Крижановської Я.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М.

В обґрунтування позову зазначила, що 26.11.2009 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, у мерії королівства Монако, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 196 від 29.01.2016 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану королівства Монако .

ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловік ОСОБА_4 , помер. Заповіту померлим складено не було.

Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 частини гаражу з льохом та оглядовою ямою за адресою: АДРЕСА_2 ; 18/100 частини цеху (комплексу будівель та споруд, загальною площею 8160,5 кв.м).

11.02.2016 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М.

Окрім позивача, до кола спадкоємців входили також: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка померлого); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка померлого); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син померлого), неповнолітній на час смерті ОСОБА_4 .

11.07.2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що позивач подавала заяву про видачу свідоцтва на 1/2 частину майна без врахування частки неповнолітнього сина померлого чоловіка - ОСОБА_2 (відповідача). Також, при винесенні постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус керувалась тією інформацією про останнє місце реєстрації померлого, яку повідомила їй позивач та яка була невірною, зокрема щодо останнього місця проживання. Нотаріус вважала, що останнє місце проживання померлого Королівство Монако , а насправді - республіка Коста - Ріка .

Позивач просила суд визнати на нею право власності в порядку спадкування на майно, після смерті її чоловіка, оскільки нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину а іншої можливості оформити спадкові права і отримати спадщину у неї не має.

Представник позивача надав суду заяву про слухання справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду письмову заяву, в якій просить суд слухати справу без його участі, проти позову не заперечує, обставини, зазначені в позовній заяві визнає повністю.

Третя особа без самостійних вимог направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Проти позову не заперечувала.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, оцінюючи надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що обставини викладені в позові, мають місце.

26.11.2009 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб, у мерії королівства Монако, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 196 від 29.01.2016 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану королівства Монако з проставленим апостилем та нотаріально посвідченим перекладом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_2 від 05.01.2016 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану мерії м. Реймс, республіка Франція.

Заповіту померлим складено не було, що підтверджується довідкою нотаріуса князівства Монако Анрі Рейя від 28.10.2016 року (з нотаріально посвідченим перекладом).

Після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; 1/2 частини гаражу з льохом та оглядовою ямою за адресою: АДРЕСА_2; 18/100 частини цеху (комплексу будівель та споруд, загальною площею 8160,5 кв.м).

11.02.2016 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М., якою було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

При поданні заяви нотаріусу, позивачем було повідомлено, що окрім неї, до кола спадкоємців входили також: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка померлого); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка померлого); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син померлого), неповнолітній на час смерті ОСОБА_4 .

Крім позивача, інші особи, які входять до кола спадкоємців, не звертались до нотаріуса ні в Україні, ні в іншій країні, з заявами про прийняття спадщини.

11.07.2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Проботюк Ю.М. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що позивач подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину майна без врахування частки неповнолітнього сина померлого чоловіка - ОСОБА_2 . Також, при винесенні постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус керувалась тією інформацією про останнє місце реєстрації померлого, яку повідомила їй позивач та яка була невірною, зокрема щодо останнього місця проживання. Нотаріус вважала, що останнє місце проживання померлого Королівство Монако , а насправді - республіка Коста - Ріка .

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Спадкове право охоплює норми, що регулюють відносини, пов`язані з переходом прав і обов`язків від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право» колізійна норма - норма, що визначає право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом.

Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Колізії у міжнародному спадкуванні зумовлені такими факторами: зв`язком спадкових відносин більш як з однією правовою системою, плюралізмом правових систем і їхньою здатністю до взаємодії.

Відповідно до ст.ст. 1, 70-72 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

На підставі ст.ст. 1, 70-72 Закону України «Про міжнародне приватне право», враховуючи наявність спадкового нерухомого майна, яке знаходиться на території України а також право власності на яке підлягає державній реєстрації в Україні, спадкові відносини, що виникли, повинні регулюватись право України.

Згідно довідки служби реєстрації мешканців міста Сачіле, р. Італія від 04.06.2019 року, останнє місце реєстрації померлого - ОСОБА_4 було: товариство співмешканців житла АДРЕСА_6 .

Враховуючи те, що померлий чоловік позивача - ОСОБА_4 мав останнє місце проживання і реєстрації в республіці Коста-Ріці, а також те, що нерухоме майно, на яке заявляє вимоги позивач, як на спадщину, знаходиться і підлягає державній реєстрації в Україні, то спірні питання спадкування повинні регулюватись правом України, з урахуванням норм права Коста-Ріки .

Відповідно до листа державного нотаріуса Джессіки Альварадо Еррера (р. Коста-Ріка) від 23.08.2019 року, яка вела спадкову справу померлого ОСОБА_4 в р. Коста - Ріці , з 01.09.2015 року ОСОБА_1 , є власником 100% акцій акціонерного капіталу гр. Італійської республіки ОСОБА_4 . З цієї причини, на момент смерті пана ОСОБА_4, не було необхідності ініціювати процес правонаступництва щодо нерухомого майна, що належало компанії, у відповідності до діючого законодавства Коста-Ріки. І , тому, немає інших спадкоємців майна, що належить вищезазначеній компанії, оскільки усі акції знаходяться у власності ОСОБА_1 .

Зазначеними доказами підтверджується той факт, за законодавством республіки Коста- Ріки , де померлий мав останнє місце проживання і реєстрації, позивач - ОСОБА_1 , є єдиною спадкоємицею майна померлого ОСОБА_4 . Інші спадкоємці відсутні.

Оскільки позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а інші особи, які входять до кола спадкоємців, не звертались до уповноважених органів з питань прийняття спадщини, а також враховуючи те, що на момент смерті ОСОБА_4 його син - ОСОБА_2 був неповнолітнім та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, належними спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його дружина (позивач) та син (відповідач).

Згідно ст.ст. 71, 72 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Отже, оскільки спадкове майно - квартира, гараж та цех розташовані на території України і право власності на нього підлягає державній реєстрації в Україні, тому право спадкування цього майна визначається за законодавством України.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1261 ЦК України, позивач є спадкоємцем першої черги за Законом, як дружина, відповідно до ст. 1218 ЦК України до неї переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Позивач належним чином прийняла спадщину, відповідно до ст. 1268 ЦК України, звернулась з заявою до нотаріуса в установлений законом 6-місячний строк.

Інші спадкоємці: син померлого - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) заяв про прийняття спадщини не подавали, відтак вважаються такими, що спадщину не прийняли.

При цьому суд враховує, що неповнолітній син померлого - ОСОБА_2 не зобов`язаний подавати заяву про прийняття спадщини та вважається таким, що її прийняв, оскільки не заявляв про відмову від неї.

Частиною 4 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Тобто, незважаючи на те, що неповнолітній (на час відкриття спадщини) син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини не подавав, він, у відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.

Враховуючи вищевикладене суд вбачає що позивач та відповідач, кожний, мають право на 1/2 частину спадщини після ОСОБА_4 .

Отже, вимоги позивача про визнання права на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/4 частини гаражу з льохом та оглядовою ямою за адресою: АДРЕСА_2; 9/100 частин цеху, що складається з комплексу будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_10 , - слід визнати законними і обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивач та її представник не наполягали на стягненні з відповідача судових витрат.

Керуючись викладеним, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , право власності на 1/4 частину гаражу з льохом та оглядовою ямою за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , право власності на 9/100 частин комплексу будівель по АДРЕСА_10 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 25.06.2020 року.

Суддя Ж.О. Кривич