Справа № 383/1196/19
Номер провадження 2/383/43/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Замши О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Машкової О.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бондаренко І.А.,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права на земельну частку (пай) та витребування земельної частки (паю) з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в вересні 2019 року до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) та витребування земельної частки (паю) з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовував тим, що він як член КСП "Рассвет" в 1997 році отримав сертифікат серії НОМЕР_1 №0232450, зареєстрований 01.12.1997 року на право на земельну частку (пай) площею 8,25 умовних кадастрових гектарів. Вказаний сертифікат на державний акт на право власності на земельну ділянку не змінював, передав його відповідачу ОСОБА_2 , а земельну ділянку передав йому в оренду. На даний час він має намір оформити право власності на належну йому земельну ділянку, однак не має сертифікату та позбавлений права власності на земельну ділянку, яка йому належить відповідно сертифіката, а тому просив витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку та визнати його право на земельну частку (пай).

Ухвалою суду від 16.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якій не визнав позовні вимоги з тих підстав, що в 2000 році ОСОБА_1 виявив бажання продати належний йому сертифікат на право на земельну частку та звернувся до нього з такою пропозицією. Узгодивши умови купівлі-продажу, ОСОБА_1 16 серпня 2000 року уклав про це угоду з ОСОБА_3 та передав їй сертифікат. Для оформлення та посвідчення правочину ОСОБА_1 оформив письмове доручення на право продажу ОСОБА_2 сертифікату, яке було посвідчене секретарем Миколо-Бабанської сільської ради Жосан Н.І., зареєстроване в реєстрі за №89. В період дії доручення нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу не відбулося через зміни в законодавстві щодо можливості продажу. На даний час земельну ділянку ОСОБА_3 передала у користування ОСОБА_4 , яка є підприємцем і проживає у селі Миколо-Бабанка Бобринецького району.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог з тих підстав, що угода про купівлю-продаж земельної ділянки мала місце 16 серпня 2000 року. Позивач був обізнаний про це, мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права та міг отримати про це інформацію, проте впродовж 19 років не звертався з вимогою про повернення йому земельної ділянки. У зв`язку з чим просив у позові відмовити.

В судовому засіданні 24.12.2019 року позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що мав домовленість з ОСОБА_2 про оренду земельної ділянки, договорів купівлі-продажу він не підписував, довіреностей на право продажу також не видавав. Отримав від відповідача кошти 700-800 грн як позику, писав розписку про отримання позики. Місце знаходження земельної ділянки не знає. До 1997-1998 року проживав у с. Сорочанове Бобринецького району, потім у Новомиргородському районі та в м. Миколаєві. В 2000 році на декілька днів приїздив в с. Миколо-Бабанку Бобринецького району, де зустрівся з ОСОБА_2 з питання передачі земельної ділянки в оренду та отримав кошти як позику. Строк оренди земельної ділянки встановили на 3 роки, орендну плату, в тому числі розмір і строки виплати не оговорювали. Приїхав на постійне проживання у Бобринецький район в 2007-2008 році. Долею сертифікату і земельної ділянки не цікався, оскільки не знав, як це робити. Років 10 тому хотів поговорити з ОСОБА_2 щодо землі та повернення сертифікату, однак конкретної розмови не відбулося.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Крім обставин, викладених у відзиві, зазначив, що він не користувався та не користується земельною ділянкою. ОСОБА_1 з власної ініціативи та самостійно в 2000 році звернувся до нього з питання продажу сертифікату та видав про це довіреність на його ім`я, яка була посвідчена в сільській раді секретарем та уклав договір купівлі-продажу права на земельну частку з його дружиною ОСОБА_3 , отримав кошти за продаж та в цей же день поїхав. В силу зміни законодавства вони не змогли посвідчити правочин та набути право на земельну частку. Оскільки ОСОБА_1 віддав сертифікат та розпорядився щодо належного йому права на земельну частку, ОСОБА_3 передала цю земельну ділянку у користування ОСОБА_4 . Він особисто землю не використовує. ОСОБА_1 до нього не звертався з питанням повернення сертифікату до часу звернення до суду. Жодної позики він ОСОБА_1 не давав та розписок не отримував. Такі ж показання надав відповідач, допитаний як свідок відповідно до ст.92 ЦПК України.

В судовому засіданні 23.01.2020 року за клопотанням відповідача були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_3 надала показання про те, що в 2000 році вони з чоловіком вирішили придбати земельний пай, їхні знайомі розповіли про те, що їм відомо, що ОСОБА_1 , який на той час не проживав в селі, продає належний йому земельний пай. Через декілька днів вони зустрілися, обговорили умови купівлі-продажу, в сільській раді підготували документи, необхідні для продажу, в тому числі і доручення, яким він надав право ОСОБА_2 право продажу сертифікату на право на земельну частку (пай). Також ОСОБА_1 підписав письмовий договір купівлі-продажу земельної частки. В силу зміни законодавства вони не встигли нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу та зареєструвати за собою право на земельну частку. Вважала, що правомірно користується земельною ділянкою, оскільки до цього часу жодних претензій від ОСОБА_1 не мали і повернути сертифікат він не прохав. В подальшому передала земельну ділянку в оренду ОСОБА_4 . Місце розташування земельної ділянки не знає, землевпорядник сільської ради повідомила про місце знаходження ОСОБА_4 , яка належним чином її обробляє.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що в 2009 році до неї звернулася ОСОБА_5 з пропозицією передати в оренду земельну ділянку, вони уклали письмовий договір, який не реєстрували, оскільки правовстановлюючих документів на землю не було. Їй відомо, що ця ділянка була земельним паєм ОСОБА_1 . На сьогодні вона обробляє земельну ділянку та сплачує ОСОБА_3 орендну плату.

Ухвалою Бобринецького районного суду від 11.02.2020 року за клопотанням представника позивача у відповідності до ст. 51 ч.3 ЦПК України до участі у справі залучені як співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

21.02.2020 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, де пред`явлені позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну частку (пай), площею 8,25 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали в судовому засіданні пояснення, які відповідають за змістом наданим поясненням як свідків.

З пояснень сторін по справі та досліджених доказів судом встановлені наступні обставини.

Згідно запису у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Бобринецькою районною державною адміністрацією Кіровоградської області по КСП "Рассвет" за № 450 від 01.12.97 року ОСОБА_1 , жителю с. Сорочанове видано сертифікат на право на земельну частку (пай), розміром 8,25 умовних кадастрових гектарів (а.с.9-10). Вказана обставина не заперечується сторонами. На державний акт на право приватної власності на землю сертифікат не замінювався, розпорядження про передачу у власність земельної частки (паю), яка належить ОСОБА_1 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) не приймалось, що підтверджено інформацією відділу у Бобринецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (а.с.13,15).

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Зокрема, у статті статтею 1 визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Стаття 2 закону вказує, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай),також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Як встановлено судом, позивач у передбаченому законодавством порядку набув право на земельну частку (пай) як член КСП та отримав відповідний сертифікат.

Належне позивачу право на земельну частку (пай) не скасоване та не припинене.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що позивач розпорядився належним йому правом, передавши сертифікат ОСОБА_3 та склавши письмове доручення на право продажу сертифікату на ОСОБА_2 .

Зі змісту доручення від 16.08.2000 року (а.с.11), оригінал якого досліджений в судовому засіданні, встановлено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 продати належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 0232450, виданий Бобринецькою районною державною адміністрацією на умовах і за ціну за його розсудом. Для цього надав ОСОБА_2 доручення подавати від його імені заяви, одержувати довідки, документи, підписувати та одержувати договір купівлі-продажу. Доручення видане на три роки до шістнадцятого серпня 2003 року, посвідчене секретарем Миколо-Бабанської сільської ради.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін ОСОБА_2 розпорядження позивача щодо права продажу сертифікату реалізоване не було. Договір купівлі-продажу права оренди між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не був посвідчений та зареєстрований, відтак довіреність втратила чинність 16.08.2003 року та на даний час юридичної сили не має та волю власника майнового права не виражає. Отже в силу невчинення відповідачем ОСОБА_2 відповідних дій згідно довіреності по розпорядженню паєм, відповідач ОСОБА_3 не набула права покупця земельної частки згідно договору купівлі-продажу, який не був нотаріально посвідчений і є нікчемним в силу закону, і як наслідок, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають підстав для оспорення права позивача на земельну частку.

В силу статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» земельна частка, право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості) є невитребуваною. Право розпорядження такими земельними частками відповідно до Закону належить сільським, селищним, міським радам.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Як встановлено судом, позивач не звертався до сільської ради з питання виділення земельної ділянки в натурі, рішення про відмову не отримував.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Одним із способів захисту порушеного права є визнання суб`єктивного права - застосовується тоді, коли наявність в особи визначеного суб`єктивного права піддається сумніву або оспорюється, заперечується, або є реальна загроза таких дій.

Підставою судового рішення спору щодо належності права на земельну частку (пай) може бути невизнання або заперечення такого права органом, який наділений повноваженнями вирішувати земельні питання.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів.

Відповідачами в таких справах є колективне сільськогосподарське підприємство, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Вказане роз`яснення міститься в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

На думку суду визначення відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у позові про визнання права на земельну частку (пай) є невірним, оскільки вказані особи в силу юридичної необізнаності щодо надання позивачем права розпорядження земельною часткою помилково вважали, що таке право перейшло до них та не можуть оспорювати чи визнавати належне позивачу право на земельну частку. Крім того, в силу Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільською радою не приймалося рішення про передачу відповідачам в користування невитребуваного паю.

При відсутності відмови органу, який відповідно до закону приймає рішення про надання у власність земельної ділянки, заявлення позовних вимог про визнання права на земельну частку (пай) в судовому порядку є передчасним, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивачем заявлені вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування з чужого незаконного володіння земельної частки (паю) розміром 8,25 умовних кадастрових гектарів, яка знаходиться на території Миколо-Бабанської сільської ради. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ОСОБА_3 передала у користування земельну ділянку, яка згідно сертифікату про право належить позивачу - у користування відповідачу ОСОБА_4 , а відтак зазначена земельна частка підлягає витребуванню у відповідачів, які є незаконними володільцями.

Зважаючи на встановлені судом обставини слід відмітити наступне.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України .

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Предмет такого позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предмет доказування є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Позивач не набув права власності на конкретне майно - земельну ділянку, земельна ділянка згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) в натурі не виділялася, а відтак не може бути витребуване майно, право власності на яке не існує.

Надана позивачу довідка від 15.07.2020 року №103, підписана сільським головою Миколо-Бабанської сільської ради про те, що земельна ділянка № НОМЕР_2 , розміром 6,26 га, що знаходиться на території Миколо-Бабанської сільської ради перебуває у користуванні громадянина ОСОБА_2 відповідно до доручення громадянина ОСОБА_1 , посвідченого Миколо-Бабанською сільською радою 16.08.2000 року та зареєстрованого в реєстрі за № 89 не є належним та достовірним доказом. Так, зміст доручення від імені ОСОБА_1 , на яке зроблене посилання у довідці, жодним чином не містить розпорядження про надання права користування ОСОБА_2 земельною ділянкою, а стосується лише продажу сертифікату, про що було достеменно відомо посадовим особам сільської ради, оскільки ними ж надавалася копія доручення на вимогу представника позивача. Інших відомостей про виділення земельної ділянки в натурі, визначення її меж, обліку земельного паю як невитребуваного та передачі такого паю у користування іншим особам сільська рада не надала.

З наведених підстав задоволенню позовні вимоги про витребування земельної частки (паю) не підлягають.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на досліджені судом докази, з урахуванням встановлених обставин, підстави позову про визнання права на земельну часту (пай) та витребування земельної ділянки є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідачем по справі заявлено про застосування позовної давності та відмови у позові з тих підстав, що позивач з часу передачі сертифікату та підписання доручення на право продажу не звертався з питанням повернення документу, тобто протягом 19 років міг знати про порушене право, однак не вчиняв жодних дій по його відновленню.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила проти висловленої позиції, вказавши, що право власності є непорушним, а тому до нього не може бути застосовано позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог суд відмовляє з підстав необґрунтованості, питання застосування позовної давності судом не вирішується.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 142 ЦПК України судові витрати понесені позивачем під час під час розгляду справи покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. ст.ст.13, 76, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на земельну частку (пай) площею 8,25 умовних кадастрових гектарів згідно сертифікату серії НОМЕР_1 №0232450, який зареєстровано 01.12.1997 року за № 450, витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної частки (пай) площею 8,25 умовних кадастрових гектарів, яка знаходиться на території Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області відмовити повністю.

Витрати, понесені позивачем під час розгляду справи покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Бобринецький районний суд Кіровоградської області).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до Закону України від 30.03.2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину.

Найменування сторін:

- позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , проживає за адресою АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_6 .

Повне судове рішення складено 19.06.2020 року.

Суддя О.В. Замша