Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9811/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

10 червня 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у жовтні 2019р. Придніпровським відділом ДВС була направлена вимога боржнику ОСОБА_2 , який почав виконувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.12.2014р., але зупинився, внаслідок чого відносно нього порушено кримінальне провадження.

ОСОБА_2 почав будувати веранду а-2, а-3 згідно із технічним паспортом, але фундамент не зробив, кладова у веранді а-2 на пів цегли , між кладовою 1-2 та 1-3 немає перегородки, між коридором 1-1 та 1-2 недобудована перегородка, не поставлені два вікна, біля дверей не замінені вхідні двері у веранду. ОСОБА_2 поставив гнилі двері, які розписались, не замінене вікно у веранду, не зрізана стіна на рівень веранди від сусідів, не добудована веранда це на одну цеглу. ОСОБА_2 не виконує рішення суду, внаслідок чого тече вода у погріб, перегородка всередині будинку руйнується. Він доводить до того, щоб завалився будинок, який вони отримали у спадщину після смерті їхньої матері у 200- році. По вині ОСОБА_2 , отримання свідоцтва на спадщину за законом затягнулось до кінця 2006 року. За цей час померли два брати, ОСОБА_2 перешкоджає другій черзі отримати свідоцтва на спадщину по закону. В 2010 році рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси позивача вселено до Ѕ частини домоволодіння, але ОСОБА_2 замінив замки, а потім зніс веранду а-2, а-3 та побудував а-4, де вийшов за межі в бік провулка на 38см та подав визнати за ним право власності на веранду а-4. В 2012 році Придніпровським райсудом м. Черкаси зобов`язано ОСОБА_2 знести а-4, а рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 10.12.2014р. його зобов`язано привести у попередній стан веранду а-2, а-3. Рішення до цього часу не виконане.

Таким чином, просить суд, - зобов`язати ОСОБА_2 виконати вимови Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси від 11.10.2019р. та акти державного виконавця від 03.10.2019р. та від 23.10.2019р.; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000грн.

Ухвалою суду від 08.01.2020р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги. Зазначила, що відповідач повивозив все речі з хати. Є судове рішення про зобов`язання відповідача привести все у попередній стан, але він його не виконує. Державний виконавець Придніпровського відділу ДВС виїздив на місце, складав акти про те, що ОСОБА_2 не виконує судове рішення. Всі акти та вимоги державного виконавця стосуються виконання судового рішення від 10.12.2014р., яке станом на час розгляду справи є чинним. Позивач вказує, що фактично повинна все зробити сама за свої кошти. Моральна шкода 10000грн. полягає в тому, що вона (позивач) будучи особою з інвалідністю 1 групи, все робить у будинку сама і за сої кошти. Зносити вона нічого не буде, оскільки завалиться хата; треба укріплювати фундамент, перекрити дах на веранді, провести внутрішні роботи. За відшкодування їй моральної шкоди, вона зможе повернути собі кошти, витрачені на будівельні матеріали. Відповідач повідомив їй, що в суди ходити не буде. Крім того, щодо відповідача відкрите кримінальне провадження за невиконання судового рішення від 10.12.2014р.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи неодноразово. Про поважність причин неявки не повідомив. Відзив на позов не подав.

Враховуючи дані обставини та думку позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвали проводити розгляд справи відповідно до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що в провадженні Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління МЮУ (м. Київ) знаходиться виконавче провадження №47084466 з виконання виконавчого листа №711/9410/13-ц, що виданий 26.03.2015 року Придніпровським районним судом м. Черкаси про зобов`язання ОСОБА_2 привести у попередній стан прибудови а-2, а-3 (приміщення 1-1, 1-2, 1-3) у будинковолодінні АДРЕСА_1 , а саме: у відповідності до характеристик у технічному паспорті станом на 02.06.2006р., до перебудови їх в приміщення а-4, яку зобов`язано знести рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.05.2012 року (стягувачем є ОСОБА_1 )..

Крім того, державним виконавцем Нечипоренко Т.В. у актах від 03.10.2019р. та від 23.10.2019р. зафіксовано, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що боржником ОСОБА_2 рішення за виконавчим документом не виконане, про що складено вимогу.

11.10.2019р. державним виконавцем Нечипоренко Т.В. винесено вимогу боржнику ОСОБА_2 № НОМЕР_1 щодо виконання вказаного виконавчого документу у термін до 22.10.2019р., яка рекомендованим листом направлена боржнику 11.10.2019р. (фіскальний чек від 11.10.2019р.) на адресу: АДРЕСА_2 . Між тим, відсутні дані про отримання цієї вимоги боржником. При цьому, у виконавчому листі зазначена адреса боржника: АДРЕСА_1 .

Як зазначила під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 частково виконав рішення суду, але зупинився і припинив його виконувати.

Крім того, на час розгляду справи за поясненнями позивача встановлено, що за невиконання судового рішення від 10.12.2014р. відносно боржника ОСОБА_2 внесені відомості до ЄРДР і здійснюється досудове розслідування за кримінальним провадженням.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Як передбачено ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Враховуючи обов`язки, які повинен виконувати державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, він зобов`язаний дотримуватись Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» тощо.

Зокрема, Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Як передбачено Законом України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавців, обов`язковість вимог виконавця визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, за частиною 1 цієї статті, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний , зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст. 18 цього Закону). Наказом МЮУ від 02.04.2012 № 512/5 (зареєстровано в МЮУ 02.04.2012 за №489/20802) затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Як передбачено частиною 1 статті 13 ЗУ «Про виконавче провадження» та п.п.6, 7 згаданої Інструкції, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 63 Закону України Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, з аналізу положень чинного законодавства вбачається, що державний виконавець зобов`язаний реалізувати всі свої права в межах виконавчого провадження з тим, щоб судове рішення було виконане. А також на те, що неможливість для особи домогтися виконання судового рішення є втручанням у право на мирне володіння майном (п. 1 ст. 1 Першого протоколу).

Виходячи з цього, слід зазначити, що факт того, що рішення суду не виконано, уже само собою може свідчити про те, що державний виконавець не вжив достатніх ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчого документа, враховуючи норми ст.ст. 10, 18 Закону «Про виконавче провадження», що регламентують вжиття заходів, необхідних для своєчасного й у повному обсязі виконання рішення.

Слід зазначити, що за умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню передбачена кримінальна відповідальність (стаття 382 Кримінального Кодексу України).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст. 23 ЦК).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Як передбачено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За результатами розгляду справи, за встановленими обставинами та дослідженими доказами, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають до задоволення, оскільки той спосіб захисту, що обраний позивачем ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 виконати вимогу та акти державного виконавця, є невірним, тобто таким, що не відповідає нормам цивільного права.

Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то такі вимоги теж не можуть бути задоволені, оскільки ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні позивачем не зазначено, - в чому полягає моральна шкода, враховуючи норми ст. 23 ЦК України. Крім того, відсутні належні, допустимі та переконливі докази, якими б було доведено позивачем ОСОБА_1 , що відповідачем ОСОБА_2 їй завдано такої шкоди, враховуючи, що при зверненні судового рішення до примусового виконання (подано виконавчий лист до органів ДВС і виконавче провадження на час розгляду справи є чинним) саме державний виконавець, відповідні органи державної виконавчої служби повинні забезпечити своєчасне, повне виконання рішення суду. Також слід зазначити, що під час розгляду справи не було встановлено всіх складових цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини), вчиненого ОСОБА_2 , за яке може настати цивільно-правова відповідальність. Слід зазначити, що сам по собі факт невиконання ОСОБА_2 судового ршіення від 10.12.2014р., не свідчить про наявність в його діянні (дії, бездіяльність) складу такого правопорушення. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судове витрати необхідно компенсувати за рахунок державного бюджету у порядку, визначеному КМУ, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви, будучи особою з інвалідністю 1-ї групи безтерміново (довідка до акта МСЕК 011104 від 01.10.2009р.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.. 354 ЦПК України щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст судового рішення складено 15.06.2020 року.

Головуючий: С. М. Позарецька