Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 495/7560/17

провадження № 61-47840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державний реєстратор Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації» Сосніна Ганна Валеріївна,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в складі судді Гайда -Герасименко О. Д. від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., від 23 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відносно нежитлового приміщення - будівлі паркінгу по АДРЕСА_1 , зареєстрованого за ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 30 серпня 2017 року йому стало відомо про те, що 14 серпня 2017 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 , яка діє від КП Новоселівської сільської ради «Регіонального бюро державної реєстрації», було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне нежитлове приміщення - будівлю паркінгу по АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором Сосніною Г. В. при прийнятті рішення про державну реєстрацію було розглянуто та прийнято до уваги акт Державної приймальної комісії «Про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта», згідно якого в експлуатацію прийнято 12-ти поверховий 185 квартирний будинок (ІІ черга) з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 , та будівлі торгового призначення по АДРЕСА_1 (після реконструкції). Відповідачем було прийнято до уваги документ, який не підтверджує факт введення в експлуатацію спірних приміщень паркінгу, оскільки без кінцевого документа у вигляді свідоцтва відсутнє державне визнання факту введення в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта, тобто відповідач при проведенні реєстраційних дій знехтував вимогами чинного законодавства та для проведення державної реєстрації прийняв не належний документ, чим порушив вимоги частини третьої статті 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». ОСОБА_2 мало бути передано нежитлових приміщень паркінгу загальною площею 1 421,3 кв.м, а відповідачем без відповідних документальних підтверджень здійснив державну реєстрацію на нежитлові приміщення паркінгу загальною площею 1 472,4 кв.м, що, у свою чергу, вказує на невідповідність правовстановчих документів фактичному праву. Відповідачем не було виконано обов`язкові приписи норм права та не запитано інформацію щодо дійсності акту введення в експлуатацію, не витребувано свідоцтво про відповідність завершеного будівництва, не запитано інформацію щодо підстав зміни загальної площі, на які заявлено право власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що учасниками справи не надано доказів порушення відповідачем вимог закону. При цьому, передумовою та безумовною підставою для звернення до суду із позовом є наявність порушеного права, свободи та інтересу заподіяних позивачу відповідачем. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення його прав внаслідок вчинення оспорених реєстраційних дій, у зв`язку із чим судом не встановлено порушення прав позивача і підстав для задоволення його позовних вимог у даній справі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Судами не було перевірено та встановлено факт набуття ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія» права на проведення реконструкції підземного паркінгу, права на який згодом були передані ОСОБА_2 Підземний паркінг не вводився в експлуатацію та не міг бути об`єктом права власності. Спірне приміщення є допоміжними приміщеннями будинку, у якому проживає позивач і використання його як паркінгу може в майбутньому вплинути на стан підвальних приміщень будинку.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі. Витребувано справу із суду першої інстанції.

09 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Олійник А. С.

16 квітня 2020 року відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

16 квітня 2020 року згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу визначено розглядати у колегії суддів: Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М. - та передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року задоволено заяву судді Калараша А. А. про самовідвід.

Справу № 495/7560/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Після вирішення питання щодо самовідводу судді Калараша А. А., справу визначено розглядати у колегії суддів: Штелик С. П. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що предметом розгляду справи є запис про державну реєстрацію прав та їх обтяження, номер запису про право власності 21863484 відносно нежитлового приміщення-будівлі паркінгу по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта - 103.

16 березня 2006 року Білгород-Дністровською міською радою було прийнято рішення №1130-IV «Про затвердження протоколу спільного засідання тендерної та конкурсної комісії по визначенню замовника - інвестора по завершенню будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 ».

Вказаним протоколом визначено переможця конкурсу з відбору замовника-інвестора по завершенню будівництва житлового будинку з вбудованими приміщеннями соціальної інфраструктури по АДРЕСА_1 - ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія».

31 липня 2006 року Білгород-Дністровською міською радою прийнято рішення №88-V, яким затверджено договір про передачу функцій замовника по закінченню та дольової участі міськвиконкому у будівництві житлового будинку з вбудованими приміщеннями соціальної інфраструктури по АДРЕСА_1 .

Предметом зазначеного договору є продовження ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія» будівництва незавершеного житлового будинку з вбудованими приміщеннями соціальної інфраструктури, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 вересня 2007 року між ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія» (замовник) - з однієї сторони та ОСОБА_2 (пайовик) - з другої сторони, укладено договір про пайову участь в будівництві житлового багатоквартирного будинку № 16/11.

Предметом вказаного договору є пайова участь сторін в будівництві АДРЕСА_1 , та передача ОСОБА_2 у власність нежитлових приміщень паркінгу, розташованих в цокольній частині житлового будинку АДРЕСА_1 після введення його в експлуатацію.

На виконання умов вищезазначеного договору, ОСОБА_2 передано ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія», як Замовнику, визначений у п.2.1. договору грошовий внесок в повному обсязі, що підтверджується довідкою від 02 лютого 2009 року.

09 жовтня 2007 року рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 1114 надано окрему адресу незавершеному будівництву - дванадцятиповерховому житловому будинку з вбудованими приміщеннями соціальної інфраструктури та підземним паркінгом: АДРЕСА_1 .

26 грудня 2008 року рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 1478 затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію 185-ти квартирного дванадпятиповерхового будинку (II черга) загальною площею 22 815,7 кв.м по АДРЕСА_1 .

Як вбачається із зазначеного акту державної комісії, загальна площа квартир будинку складає лише 13 521 кв.м, таким чином, решту площі - 9 294,7 кв.м, складають допоміжні та нежитлові приміщення у вказаному будинку, в тому числі і нежитлові приміщення - паркінг площею 1 472,4 кв.м.

Установлено, що згідно рішення виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради № 1114 від 09 жовтня2007 року «Про надання окремої юридичної адреси», орган місцевого самоврядування, надаючи одну юридичну адресу житловому будинку з вбудованими приміщеннями соціальної інфраструктури та підземним паркінгом, нерозривно пов`язує житловий будинок по АДРЕСА_3 , та нежитлові приміщення - паркінг, який знаходиться в його цокольній частині.

Актом державної комісії про прийняття в експлуатацію 185-ти квартирного дванадцятиповерхового будинку (II черга) загальною площею 22 815,7 кв.м по АДРЕСА_3 , прийнято в експлуатацію весь житловий будинок зі всіма житловими та нежитловими приміщеннями, в тому числі і паркінгом в його цокольній частині.

28 січня 2009 року актом прийому-передачі нежитлових приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_3 , ТОВ «Одеська інвестиційно-будівельна компанія» передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлові приміщення паркінгу загальною площею 1 472,4 кв.м, розташованого в цокольній частині житлового будинку АДРЕСА_3 , на виконання умов Договору № 16/П від 10 вересня 2007 року.

З метою реєстрації права власності на вказані нежитлові приміщення паркінгу, як об`єкту нерухомого майна, Державному реєстратору речових прав на нерухоме майно було подано заяву відповідного зразка із додатками.

Судами також установлено, що як на підставу позову ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що він проживає у спірному будинку і спірна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на приміщення паркінгу порушує його права.

При цьому, суди указали, що ОСОБА_1 не надав судам належних та допустимих доказів того, що його права порушено внаслідок оспореної ним реєстрації права власності за ОСОБА_2 на приміщення паркінгу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: - прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; - виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; - встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; - перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; - прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); - відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; - формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; - видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Згідно з абзацом першим пункту 3 вказаного Порядку, державна реєстрація прав та облік безхозяйного нерухомого майна проводиться з прийняттям рішень державним реєстратором прав на нерухоме майно, які формуються за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав в електронній формі з накладенням власного електронного цифрового підпису.

Відповідно до пункту 78 вказаного Порядку, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: - документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); - технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Судами установлено, що на виконання вказаних приписів чинного законодавства України, до заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно Державному реєстратору речових прав на нерухоме майно було додано наступні документи: - копію договору про пайову участь №16/П від 10 вересня 2007 року; - копію акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 28 січня 2009 року; - копію довідки про сплату пайового внеску від 02 лютого 2009 року; - технічний паспорт на нежитлові приміщення - паркінг від 28 квітня 2017 року; - інші документи, необхідні для здійснення державної реєстрації.

Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судами установлено, що позивач особисто не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав внаслідок оспорених реєстраційних дій.

Питання щодо необхідності витребування від компетентних органів відомостей щодо чинної конфігурації межі спірних земельних ділянок, а також проведення геодезичних досліджень земельних ділянок, необхідність яких було підтверджено висновками експерта, позивачем не порушувалось.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 не надав судам належних та допустимих доказів того, що його права порушено внаслідок оспореної ним реєстрації права власності за ОСОБА_2 на приміщення паркінгу, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог останнього в даній справі.

У зв`язку із зазначеним, решта висновків судів попередніх інстанцій щодо процедури проведення спірних реєстраційних дій у даному спорі, з урахуванням недоведеності порушення прав позивача, не мають правового значення і такі висновки не призвели до невірного вирішення спору по суті.

У випадку існування порушення прав фізичних чи юридичних осіб внаслідок спірних реєстраційних дій такі особи не позбавлені права захисту своїх відповідних прав в порядку, який визначений законом.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, які не містять доказів порушення прав позивача, та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги не узгоджуються із дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували б обставини, якими обґрунтовано вимоги позивача.

Згідно вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко