Справа № 227/846/20
Номер провадження № 2/315/321/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року м. Гуляйполе

Суддя Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О., вивчивши матеріали справи, що надійшла з Добропільського міськрайонного суду Донецької області, за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04.05.2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, передано на розгляд Гуляйпільського районного суду Запорізької області в порядку, передбаченому п. 1 ч.1 ст. 31 ЦПК України.

Порядок передачі справи з одного суду до іншого врегульовано ст. 31 ЦПК України.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 ст. 31 ЦПК України визначено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про передачу справи до іншого суду постановлена Добропільським міськрайонним судом Донецької області 04.05.2020 року, копію цієї ухвали суду отримала ОСОБА_2 30.05.2020 року. Відомостей про отримання копії ухвали суду від 04.05.2020 року самим позивачем ОСОБА_1 у справі немає.

До того ж, в матеріалах справи міститься ухвала Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11.03.2020 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Відповідно до зазначеної ухвали судом було вказано на недоліки, зокрема, щодо відсутності підтвердження повноважень представника позивача ОСОБА_2 , якою була підписана позовна заява. Для усунення зазначених недоліків будь-яких документів, які б підтверджували повноваження представника надано не було. Натомість, 31.03.2020 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка була підписана особисто позивачем.

Таким чином, справа не містить відомостей про те, що копію ухвали суду від 04.05.2020 року отримав повноважний представник позивача.

06.04.2020 року ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11.03.2020 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Зокрема, судом вказано на відсутність у позовні заяві відомостей про місце відкриття спадщини, наявність відкритої спадкової справи за заявою можливого спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 щодо нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, яка належала померлій бабусі позивача ОСОБА_4 ..

28.04.2020 року позовні вимоги били в черговий раз уточнено шляхом подання позовної заяви в новій редакції. Зі змісту вказаної уточненої позовної заяви не вбачається інформація щодо наявності чи відсутності спадкоємців, які отримали спадщину, письмової згоди або відмови їх щодо подання позивачем заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, місця відкриття спадщини та місця заведення відповідної спадкової справи, також позовні вимоги не змінювалися і будь-яких вимог щодо нерухомого майна, на яке було складено заповіт, позивачем не висувалося.

Статтею 1217 ЦК визначено два види спадкування: за заповітом та за законом.

Спадкування за заповітом виникає за умови складення заповіту у формі та в порядку, встановленому чинним законодавством, та прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом. Спадкування за законом здійснюється за наявності таких підстав: відсутності заповіту; визнання заповіту недійсним; усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування в порядку ст. 1224 ЦК; охоплення заповітом тільки частини спадкового майна; відмови спадкоємців за заповітом від прийняття спадщини (ст. 1273 ЦК) та смерть спадкоємця за заповітом до відкриття спадщини, якщо заповідачем не було зроблено підпризначення спадкоємця за заповітом (ст. 1244 ЦК).

Для спадкування не тільки за заповітом, а й за законом необхідна певна сукупність юридичних фактів. Так, у разі спадкування за законом таких фактів має бути щонайменше три: особа, що закликається до спадкування, повинна входити до кола спадкоємців відповідної черги; відкриття спадщини; прийняття спадщини. Визначений у ст. 1217 ЦК поділ спадкування є дещо умовним, адже спадкування за заповітом також регламентується законом, однак при визначенні кола спадкоємців, розподілі спадкового майна між ними, встановленні інших заповідальних розпоряджень, пріоритет надається волевиявленню фізичної особи, вираженому в установленій законом формі. Закон не забороняє спадкування однієї частини спадщини за законом, іншої за заповітом. Таке спадкування виникає у разі охоплення заповітом лише частини спадкового майна або визнання заповіту частково недійсним. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом (ст. 1275 ЦК).

Як встановлено з рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.03.2019 року ОСОБА_3 доводилася померлій ОСОБА_4 невісткою, а позивач є її онукою, яка наслідує частину майна, яка можливо є не охопленою заповітом останньої (сам заповіт чи його копія суду не надані), за правом представлення, оскільки її батько, а також син померлої ОСОБА_5 помер раніше спадкодавця, іншого ж з матеріалів справи не вбачається. Відомостей про те, де та коли оформила належним чином своє право на спадщину ОСОБА_3 (мати позивача) не встановлено.

04.05.2020 року ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04.05.2020 року цивільну справу передано на розгляд до Гуляйпільського районного суду Запорізької області в порядку, передбаченому п. 1 ч.1 ст. 31 ЦПК України, оскільки нерухоме майно земельна ділянка (пай) розміром 6,9601 га, знаходиться на території Любимівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області та на неї є заповіт спадкодавця.

Згідно супровідного листа № 227/846/2012883/2020 від 04.05.2020 року на виконання вимог ч. 5 ст. 272 ЦПК України, Добропільський міськрайонний суд Донецької області надіслав на адресу позивача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , копію ухвали суду від 04.05.2020 року (а.с. 41). Але відомостей про отримання позивачем зазначеної копії ухвали в матеріалах справи немає. Як зазначалося вище, повноваження Рябко І.В. як представника позивача, самим судом були поставлені під сумнів відповідно до ухвали про залишення позову без руху від 11.03.2020 року.

Відповідно до супровідного листа № 227/846/2 від 10.06.2020 року вказана справа була направлена на адресу Гуляйпільського районного суду Запорізької області. Копія такого листа також була скерована і до учасників справи.

Гуляйпільським районним судом Запорізької області зазначена цивільна справа була отримана 16.06.2020 року.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано у провадження судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О..

Суд вважає за необхідне зазначити, що здійснення правосуддя судом, встановленим законом, поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом норм, що регулюють його діяльність.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма з`явилась саме завдяки впливу ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст. ст. 26-32 ЦПК України. Встановивши загальні правила підсудності, законодавець, разом з тим, передбачив обставини, за яких участь судді у справі, віднесеної до компетенції, недопустима, зважаючи на неможливість забезпечити неупередженість суду. Отже, принцип законного судді є фундаментом правил підсудності, він являє собою суттєву гарантію правосуддя, забезпечення прав і свобод людини, відіграє роль судоустрійної засади, через його реалізацію досягається виконання завдань судочинства.

Зазначене розуміння принципу законного судді охоплюється також положеннями права на повноважний суд та включається до закріпленої у міжнародно-правових актах засади здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Таким чином, є всі підстави розглядати як принцип організації судової влади і судочинства в Україні - здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Вимога розгляду справи судом, встановленим законом, передбачає здійснення правосуддя спеціально створеним згідно з законом юрисдикційним органом - судом, який уповноважений на підставі норм вирішувати питання у межах його компетенції.

Таким чином, комплексне поняття «належний суд» включає в себе дві складові: суд як орган судової системи та суд як суддя чи декілька суддів, що становлять його склад. Тобто, належний суд у розумінні належного судового органу може бути позначений поняттям «компетентний суд», що використовується у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, чи поняттям «повноважний суд», що застосовується Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Враховуючи те, що поняття «компетенція» є більш широким, доцільнішим є використання терміну «компетентний суд», під яким розуміється суд, наділений компетенцією розглянути ту чи іншу справу, яка підсудна даному суду, відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, компетентний суд є не окремим абстрактним поняттям, а набуває свого значення лише стосовно розгляду та вирішення певної справи чи категорії справ, підсудних цьому судові, саме тих справ, на які поширюється юрисдикція цього суду. Отже, компетентним судом є орган судової системи держави, наділений компетенцією здійснювати правосуддя (юрисдикцією) у справах, що відповідно до закону йому підсудні. Відповідно правом особи на компетентний суд є її нічим не обмежене та безумовне право звернутися до того суду судової системи держави, який наділений відповідною компетенцією щодо розгляду підсудної йому справи.

Системний аналіз наведеного свідчить про те, що розгляд справи судом з порушенням правил підсудності свідчить про те, що справа розглянута некомпетентним (неповноважним) судом.

Розгляд і вирішення справи неповноважним судом є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ XII доповнено пунктом 3 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

Відповідно до постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з останніми змінами) строк дії карантину продовжено до 31.07.2020 року.

В самій ухвалі суду від 04.05.2020 року містяться посилання щодо продовження строків апеляційного оскарження на строк дії карантину, що відповідає рекомендаціям, які були викладені в листі Касаційного цивільного суду ВС «Щодо продовження процесуальних строків під час дії карантину» № 1004/0/208-20 від 22.04.2020 року.

Як вже зазначалося вище, відомостей про отримання копії ухвали суду від 04.05.2020 року самим позивачем ОСОБА_1 у справі немає. Документів, які б підтверджували належним чином повноваження ОСОБА_2 як представника позивача не виявлено. Тому вважати, що сторона по справі знає про наявність ухвали про передачу справи за її позовом до іншого суду за підсудністю та належного отримання нею копії такого судового рішення не виявляється за можливе.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява N 13343/87) від 04.12.1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст. 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Враховуючи викладене, вважаю , що судом, який передав справу, недотримані вимоги ч. 3 ст. 31 ЦПК України щодо строків, після закінчення яких відбувається передача справи, у зв`язку з чим вказана справа направлена до Гуляйпільського районного суду Запорізької області передчасно.

Згідно з ч. 2 ст. 32 ЦПК України справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Судом враховується, що ст. 32 ЦПК України встановлено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи те, що дана справа направлена Добропільським міськрайонним судом Донецької області до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з порушенням правил, встановлених ст. ст. 31, 272 ЦПК України, повернення справи для вирішення питання про належне вручення стороні копії рішення суду та дотримання права на його апеляційне оскарження не може вважатися спором про підсудність.

Оскільки передбачений вище порядок при передачі справи не був дотриманий, матеріали справи необхідно повернути до Добропільського міськрайонного суду Донецької області для виконання вимог зазначених норм ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 31, 32, 260, 261, 353 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Добропільської міської ради, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини повернути до Добропільського міськрайонного суду Донецької області для виконання вимог ст. ст. 31, 272 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 19.06.2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О. О. Романько