Справа № 428/3319/19
Провадження №2/428/571/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.,

за участю секретаря Продченко О.А., Шолкової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію; зобов`язання відповідачів спростувати поширену інформацію та вчинити певні дії, стягнення судових витрат,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію; зобов`язання відповідачів спростувати поширену інформацію та вчинити певні дії, стягнення судових витрат мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року йому стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада». Відповідач ОСОБА_2 звинуватив його у злочинній діяльності щодо порушення законодавства про вибори Президента України шляхом підкупу виборців. ОСОБА_1 не порушував законодавство України, не використовував будь-яких протизаконних технологій під час виборів, не займався підкупом виборців. Відповідач порушив його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою та просить: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців, поширену під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» ІНФОРМАЦІЯ_4 року; 2) зобов`язати ОСОБА_2 у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» недостовірну інформацію про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців, шляхом оголошення на телеканалі «Рада» повідомлення наступного змісту: «Поширена мною інформація стосовно заступника голови Луганської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата ОСОБА_3 щодо «відмивання» ним бюджетних коштів, контролю незаконних операцій з бюджетними коштами та підкупу виборців, є недостовірною, не відповідає дійсності»; 3) зобов`язати парламентський телеканал «Рада» у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням: спростувати недостовірну інформацію про нього у спосіб оголошення про те, що судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, повідомлену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців; здійснити відеозапис спростування ОСОБА_2 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу і розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 спростовує поширену ним недостовірну інформацію про ОСОБА_4 »; видалити із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапис виступу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада»; надати ОСОБА_1 можливість надати відповідь шляхом створення відеозапису його виступу із спростуванням недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_2 та трансляції цього виступу в ефірі телеканалу і розміщення його у загальному доступі на каналі YouTube в мережі Інтернет; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 1604,75грн., які складаються зі сплаченого судового збору - 1536,80грн., сплачених банківських послуг з прийому платежів - 23,05грн., сплачених поштових послуг з надсилання позовної заяви до суду - 44,90грн.; стягнути з Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 768,40грн.

Відповідач Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтував тим, що відсутні підстави для його відповідальності. Відповідач ОСОБА_2 виступав ІНФОРМАЦІЯ_4 року під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 , який транслювався телеканалом «Рада» в прямому ефірі. Пряма трансляція брифінгу визнається позивачем, про що він зазначає в позові. Телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо ця інформація розповсюджувалась без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації. До повноважень телеканалу не належить організація діяльності парламенту, в тому числі і брифінгів, тому на канал не може бути покладено обов`язок надати ефірний час саме в програмі брифінгів народних депутатів України. Позивачем вимога щодо поширення спростування саме в програмі «Брифінги народних депутатів України» не заявлена. Телеканал не зобов`язаний спростовувати інформацію, а зобов`язаний розмістити спростування поширеної інформації, визнаної недостовірною. Вимоги позивача щодо зобов`язання телеканалу оприлюднити відеозапис спростування шляхом розміщення в загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube суперечать порядку спростування, визначеному Законом України «Про телебачення і радіомовлення». Позивач, відповідно до ст.65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» з заявою про надання відповіді до каналу не звертався.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Постельга І.В. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що позивач не конкретизував та не обґрунтував, в чому конкретно полягає порушення немайнового права щодо честі, гідності та ділової репутації. Позивач обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово - цивільної адміністрації, тобто був публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж до пересічної особи. Інформація ОСОБА_2 оголошена у виступі носить оціночний характер. Оціночні судження не підлягають доказуванню, а отже, не можуть бути спростовані. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надави їм іншу оцінку. Позивач не використав право на відповідь в розумінні ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію».

11.02.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Постельга І.В. надала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо зобов`язання парламентського телеканалу «Рада» у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням: спростувати недостовірну інформацію про нього у спосіб оголошення про те, що судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, повідомлену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців; здійснити відеозапис спростування ОСОБА_2 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу і розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 спростовує поширену ним недостовірну інформацію про ОСОБА_4 »; видалити із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапис виступу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада»; надати ОСОБА_1 можливість надати відповідь шляхом створення відеозапису його виступу із спростуванням недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_2 та трансляції цього виступу в ефірі телеканалу і розміщення його у загальному доступі на каналі YouTube в мережі Інтернет, виходять за межі повноважень Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ і не охоплюються обраним позивачем способом захисту свого права. Просила залишити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 без розгляду.

13.03.2020 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Постельга І.В. надала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що позивач не реалізував право на відповідь у визначеному ст.ст. 64,65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» порядку не звернувся із заявою до Парламентського телеканалу «Рада» і не отримав відмову у спростуванні інформації. Просила позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ про захист честі, гідності і ділової репутації залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Представник позивача адвокат Слєсарєв І.Е. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

Представник відповідача адвокат Постельга І.В. у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 виступив відповідач ОСОБА_2 .

На підтвердження того, що цей виступ мав місце позивачем надано відеозапис, розміщений у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube.

Зазначений відеозапис був переглянутий в судовому засіданні.

Також позивачем до позовної заяви було додано роздруківку виступу ОСОБА_2 на брифінгу народного депутата ОСОБА_3 , який транслювався парламентським телеканалом «Рада» в прямому ефірі.

Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивач зазначає в позовній заяві, що недостовірна, на його думку, інформація була поширена ІНФОРМАЦІЯ_4 року відповідачем ОСОБА_2 в прямому ефірі на брифінгу народного депутата України та того ж дня поширена в мережі Інтернет на каналі YouTube (посилання: www.youtube ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

При цьому власник цього веб-сайту до участі в справі в якості співвідповідача не залучався, клопотань представником позивача не заявлялось.

За таких обставин вимоги позивача ОСОБА_1 здійснити відеозапис спростування ОСОБА_2 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу і розміщення у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 спростовує поширену ним недостовірну інформацію про ОСОБА_4 » та видалити із загального доступу на каналі YouTube в мережі Інтернет відеозапис ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада», а також надати ОСОБА_1 можливість надати відповідь шляхом створення відеозапису його виступу із спростуванням недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_2 та трансляції цього виступу в ефірі телеканалу і розміщення його у загальному доступі на каналі YouTube в мережі Інтернет задоволенню не підлягають.

Разом з цим, слід також відзначити, що п. «в» ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» встановлено, що телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі, якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що виступ відповідача ОСОБА_2 мав місце під час брифінгу народного депутата України, який транслювався парламентським телеканалом «Рада» в прямому ефірі. Зазначена обставина не оспорювалась та була підтверджена відповідачами. Доказів того, що відповідач є працівником Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» суду надано не було.

Таким чином, оскільки поширення інформації, яка на думку позивача, не відповідає дійсності, розповсюджувалася без попереднього запису, тобто в режимі прямої телетрансляції без попереднього запису і монтажу, то Державне підприємство «Парламентський телеканал «Рада» не може відповідати за її поширення, а тому вимоги позивача зобов`язати парламентський телеканал «Рада» у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати недостовірну інформацію про нього у спосіб оголошення про те, що судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, повідомлену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців та здійснити відеозапис спростування ОСОБА_2 поширеної ним недостовірної інформації та оприлюднити його шляхом трансляції в ефірі телеканалу задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, інформацію про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців, поширену під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» ІНФОРМАЦІЯ_4 року, суд відзначає наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 виступив відповідач ОСОБА_2 . Відеозапис цього виступу був розміщений у загальному доступі в мережі Інтернет на каналі YouTube та був досліджений судом.

На брифінгу відповідач повідомив про те, що «Для этого в Луганской области, в Луганской государственной администрации в лице исполняющего обязанности главы ОСОБА_5 , который является креатурой и работает в связке и под прикрытием народного депутата от «Нашего края » ОСОБА_7 , осуществляется тотальный отмыв бюджетных средств. Напомню, что в Луганской области из-за российской агрессии отсутствует областной совет и бюджетные средства области единолично распределяются главами областных администраций.

Всего на подкуп голосов за президентскую кампанию, по подсчетам многих аналитиков и то, что обещали около 30% Луганской области, что проголосуют за нынешнего Президента, необходимо примерно 100-120 миллионов гривен, из них планируют отмыть через фиктивные предприятия, представляя им многомиллионные подряды. Контролировать эти незаконные процессы через курирование сферы ЖКХ поставлен заместитель областной администрации ОСОБА_6

...Так вот, если как раз вернуться к тому, о чем я говорил: о тех подкупах и о тех суммах, которые сегодня так необходимы - это примерно 100-120 миллионов, как раз в договоре, который предусмотрен для этой фирмы, 400 миллионов, которые выиграла, практически без конкурентов, предусмотрен сразу подпись предоплаты 30%, это как раз 120 миллионов. То есть эта сумму, которую и тот же господин ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_4 планируют потратить на тот избирательный беспредел, который планируется проводиться у меня на Луганщине».

Позивач ОСОБА_1 на момент виступу відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі парламентського телеканалу «Рада» обіймав посаду заступника голови Луганської обласної державної адміністрації.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц вказав на вітчизняні та міжнародні норми права, які регулюють подібні спірні правовідносини, а також послався на прецеденту практику Європейського суду з прав людини у застосуванні основоположних норм права щодо вираження свободи поглядів та оцінки інформації з точки зору повідомлення про факти або висловлення оціночних суджень, вказавши наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992року суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація. Яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільствайого діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслив, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Суд зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу.

Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».

Судом встановлено, що позивач є публічною особою, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становять суспільний інтерес, тим більше, що інформація щодо нього була оприлюднена відповідачем під час проведення в державі виборчої компанії, до якої без сумніву особливий суспільний інтерес.

Якщо розглядати виступ відповідача на брифінгу в цілому, а не окремі речення, на які посилався позивач, слід дійти висновку, що висловлювання відповідача ОСОБА_2 є оціночним судженням відповідача, яке ґрунтується на його особистому трактуванні отриманого з інших джерел інформації.

Поширення на брифінгу інформації відповідачем ОСОБА_2 повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Таке формулювання не сприймається і не може сприйматися як таке, що здійснено у стверджувальній формі про доведеність вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій. Така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем подій, які відбуваються в місцевих громадах під час виборів, тобто є не твердженням, висловленим особисто про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в цій частині.

Вимога зобов`язати ОСОБА_2 у строк 7 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_4 року недостовірну інформацію про те, що він здійснював «відмивання» бюджетних коштів, контролював незаконні операції з бюджетними коштами та планував їх використовувати на підкуп виборців, шляхом оголошення на телеканалі «Рада» повідомлення наступного змісту: «Поширена мною інформація стосовно заступника голови Луганської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 року в прямому ефірі телеканалу «Рада» під час брифінгу народного депутата України ОСОБА_3 щодо «відмивання» ним бюджетних коштів, контролю незаконних операцій з бюджетними коштами та підкупу виборців, є недостовірною, не відповідає дійсності» задоволенню не підлягає, оскільки не відповідає встановленим способам захисту права.

Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачем не було заявлено судових витрат до відшкодування, а тому, судові витрати, які підлягають розподілу у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 4-5, 7-13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 354, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), Державного підприємства «Парламентський телеканал «Рада» м. Київ (місцезнаходження: м. Київ, вул. Садова, буд.3-а, ) про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію; зобов`язання відповідачів спростувати поширену інформацію та вчинити певні дії, стягнення судових витрат.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя