Постанова

Іменем України

15 червня 2020 року

м. Київ

справа № 344/5278/13

провадження № 61-6731св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк»,

представник позивача - Погодін Володимир Олегович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Ясеновенко Л. В., від 25 лютого 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк»

(далі - ПАТ «Фідобанк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ВАТ «Ерсте Банк» (назву змінено на ПАТ «Ерсте Банк», пізніше - на ПАТ «Фідобанк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 тис. доларів США зі сплатою 12% річних строком до 25 грудня 2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 27 грудня 2006 року між

ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір

№ 014-0801/41, предметом якого є квартира

№ 6, загальною площею 141,2 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м, та гараж № 11, які розташовані по АДРЕСА_2 . Вказана квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І. П. за № 2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № 4927047, а гараж - на підставі договору купівлі-продажу гаражу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І. П. за № 2591, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 928/7, реєстраційний № 4929979.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 доларів США, з яких: 110106,33 доларів США - залишок по кредиту, 34734,48 доларів США - заборгованість по відсотках.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла.

Короткий зміст попередніх судових рішень

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2012 року позов задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» за рахунок продажу предмета іпотеки заборгованість в сумі 144 840,81 доларів США (згідно офіційного курсу Національного банку України станом становить 1 154 772,83 грн), з яких:залишок по кредиту - 110 106,33 доларів США, прострочена заборгованість по кредиту - 3 373,69 доларів США, прострочена заборгованість по відсотках - 34 734,48 доларів США. Звернуто стягнення на предмет іпотеки -квартиру

АДРЕСА_2 у, загальною площею 141,2 кв.м, житловою площею 80,5 кв.м, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І. П. за № 2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № 4927047, та гараж № 11 по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрісом І. П. за № 2591, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 928/7, реєстраційний

№ 4929979, шляхом проведення публічних торгів, з визначенням початкової цінина рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій щодо реалізації майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 березня 2013 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення задоволено. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду

від 05 листопада 2012 року скасовано. Справу за позовом ПАТ «Ерсте Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення призначено до судового розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 16 червня 2015 року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру у № 6 та гараж № 11 , які знаходяться по АДРЕСА_2 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 014-0801/41 у розмірі 144 840,81 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 1 154 722,83 грн, на користь

ПАТ«Фідобанк». Способом реалізації майна визначено прилюдні торги за ціною продажу, встановленою суб`єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та в порядку, встановленому вказаним законом. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня

2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову

ПАТ «Фідобанк» про виселення скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Фідобанк» задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,з квартири

АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційної суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 16 червня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову

ПАТ «Фідобанк» про виселення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року з урахуванням ухвали Верховного Суду від 26 вересня 2018 року про виправлення описки, рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про виселення скасовано, справу направлено на новий до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 12 листопада 2019 року позов ПАТ «Фідобанк» про виселення

із житлового приміщення задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого постійного житлового приміщення, але з можливістю надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 ЖК УРСР. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що предмет іпотеки відповідачами було придбано саме за кредитні кошти, у зв`язку з чим в силу положень статті 109 ЖК УРСР вони підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, але з можливістю отримання цими громадянами жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 ЖК УРСР.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року скасовано. У позові ПАТ «Фідобанк» про виселення із житлового приміщення відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти, а частково - за власні. При цьому походження різниці вартості квартири не має значення для того, щоб встановити факт придбання спірної квартири не за кредитні кошти у повному обсязі.Вважати вказану спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, неможливо, отже виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення відповідачі не підлягають. При цьому неможливість виселення осіб без надання іншого житла не залежить від наявності у них на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив порушення судом норм матеріального і процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах № 752/3449/19, № 545/4399/14, № 359/10886/15-ц

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України). Заявник вказує на те, що факт придбання предмета іпотеки за кредитні кошти встановлено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 травня

2017 року. У резолютивній частині рішення суду першої інстанції передбачена можливість надання відповідачам жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 ЖК УРСР.

Відзивів на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2006 року між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014-0801/41, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на/для будівництва житла у сумі 115 тис. доларів США зі сплатою 12% річних строком до 25 грудня 2026 року.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14 грудня 2006 року на ім`я голови правління АКБ «Престиж» останній просив надати йому кредит для придбання житла на вторинному ринку, загальною площею 141,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , та гаража, загальною

площею 22,2 кв. м за цією ж адресою. Для забезпечення виконання зобов`язань пропонував нерухомість, придбану за кредитні кошти.

Згідно заяви на видачу готівки від 27 грудня 2006 року № 4 ОСОБА_1 було видано 115 тис. доларів США, що еквівалентно 580 750 грн.

27 грудня 2006 року з метою забезпечення кредитних зобов`язань

ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між ВАТ АКБ «Престиж» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 014-0801/41, відповідно до пункту 1.2 якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира № 6, загальною площею 141,2 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м, та гараж № 11, загальною площею 18,5 кв. м , по АДРЕСА_2 К вартира належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І. П. за № 2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № 4927047. Загальна вартість предмета іпотеки в цілому визначена сторонами

в сумі 696 900 грн. (т. 1, а.с. 10-11).

Відповідно додоговору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2006 року, ОСОБА_2 придбала вищевказану квартиру у ОСОБА_7 за ціною у розмірі 606 тис. грн, які зобов`язалась сплатити до 29 грудня 2006 року.

Згідно копії заяви ОСОБА_7 від 26 грудня 2006 року ним було надано дозвіл на іпотеку цієї квартири.

Відповідно до листа відділу адресно-довідкової роботи управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 28 вересня

2015 року № 02/3-110 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані з 25 квітня 2007 року у квартирі АДРЕСА_2 . Також повідомлено, що відділ не володіє інформацією щодо реєстрації неповнолітніх дітей цих осіб.

Згідно копії довідки ОСББ «Обрій»від 13 жовтня 2015 року №19/15 у квартирі АДРЕСА_2 з 25 квітня 2007 року проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № 014-0801/41, внаслідок чого у нього станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 доларів США, в рахунок погашення якої рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня

2015 року, що набрало законної силизвернено стягнення на предмет іпотеки.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та

статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, придбаним не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379 ЦК України свідчить про те, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частину нерухомого майна), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

У справі, що переглядається, встановивши, що предмет іпотеки було придбано позичальником лише частково за кредитні кошти, при цьому решта вартості спірної квартири була сплачена позичальником не за рахунок кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання їм іншого житлового приміщення.

Вказана правова позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі

№ 295/4514/16-ц(провадження № 61-29115сво18), які були враховані судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що урезолютивній частині рішення суду першої інстанції передбачена можливість надання відповідачам жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання підлягають відхиленню, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселені.

Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 545/4399/14 (провадження

№ 61-5894св18) та від 24 лютого 2020 року у справі № 359/10886/15 (провадження № 61-9180св19) встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду. Тлумачення Верховним Судом положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» і статті 109 ЖК УРСР, застосованих у вказаних справах та у цій справі, є однаковими. Судові рішення у справі № 752/3449/19, на яку посилається заявник, відсутні у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович