233 № 233/784/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.

за участю секретаря Аллік Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про застосування наслідків нікчемного правочину у вигляді повернення до початкового стану, -

В С Т А Н О В И В :

17 лютого 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтувавши свої вимоги тим, що, своєю заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № DO00А+ від 12 липня 2013 року ОСОБА_1 виразив бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Вказана заява, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають договір фінансового лізингу. Згідно з умовам договору, ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у платне користування автомобіль марки Daewoo, модель: Nexia, рік випуску: НОМЕР_1 , тип НОМЕР_2 : седан/лифтбек, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу у строк та у розмірі, які встановлені у Додатку 2 «Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору». Вищевказаний автомобіль, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить на праві власності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до п. 2.9.4.8.2.1 Умов та правил надання банківських послуг, у разі настання події дефолту, лізингодавець надає лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмету лізингу. У повідомленні про дефолт, окрім зазначеної інформації, лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за цим договором. Повернення предмету лізингу здійснюється за адресою, вказаною у повідомленні про дефолт. Згідно з п. 2.9.4.8.2.4 договору лізингу, якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт, лізингоодержувачу не усунув подію дефолту, лізингоодержувачу зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за цим договором, які відповідно до розділу 2.9.4.1 «Визначення термінів та тлумачення» означає, залежно від контексту, грошові зобов`язання лізингоодержувачу перед лізингодавцем, строк слати за якими настав або (і) суму коштів за такими грошовими зобов`язаннями. В порушенні зазначених умов Договору та норм закону, зобовязання належним чином не виконані.

Наслідки неналежного виконання договору фінансового лізингу за сторони лізингоодержувачу визначені уст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка передбачає право лізингодавця на відшкодування збитків.

Таким чином, станом на 26 січня 2016 року заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК за фактичний строк користування предметом лізингу складає 88019,38 грн., а саме: 62380,58 грн. заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 15720,05 грн. заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 3612,53 грн. заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 2,00 грн. заборгованість з пені, 6304,22 грн. заборгованість за страховою винагородою, загальну суму заборгованості просив стягнути з відповідача на його користь, а також стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2016 року позов було задоволено п: стовністю: стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором фінансового лізингу № DO00А+ від 12 липня 2013 року, яка утворилась станом на 26 січня 2016 року, у загальному розмірі 88019, 38 грн., а також витрати, пов`язані із сплатою судового збору, у розмірі 1378 гривень, витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик до суду відповідача, в сумі 420 гривень.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року вказане заочне рішення було скасовано за заявою відповідача та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

До початку розгляду справи по суті, представником відповідача адвокатом Клімович В.П. було подано зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору лізингу №DO00А+ від 12 липня 2013 року нікчемним правочином та застосування наслідків нікчемного правочину у вигляді повернення до початкового стану. Свої вимоги представник позивача обґрунтовував наступними доводами. Так, вказаний договір не містить умов, які є кваліфікуючими ознаками саме договору фінансового лізингу: 1) В договорі та додатках до договору відсутні будь-які відомості про продавця товару. 2) Договір та специфікація не містять інших індивідуальних ознак предмета лізингу. Зокрема, виду транспортного засобу, року випуску, об`єму двигуна, технічного стану. Крім того, лізингодавець наділений правами одностороннього розірвання договору без обов`язку компенсації сплачених коштів. Вказаний договір не було посвідчено нотаріально.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

А відповідно до п. 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки договір фінансового лізингу від 12.07.13 року, укладений між Позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» нотаріально посвідчено не було, він є нікчемним, (зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15), а отже визнання недійсним не потребує (така правова позиція вказана у постанові Верховного суду України у справі 757/ 5326/ 16-ц від 20.06.2018 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України (у редакції що діяла на момент прийняття рішення суду) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тому просив, з урахуванням уточнень: застосувати до сторін наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді повернення до початкового стану, а саме: зобов`язати ПАТ «КБ Приватбанк» повернути кошти, сплачені ОСОБА_1 на виконання договору фінансового лізингу №DO00А+ від 12 липня 2013 року в сумі 40172,00 грн., зобов`язати ОСОБА_1 повернути предмет лізингу автомобіль марки Daewoo, модель: Nexia, реєстраційний номер: НОМЕР_4 (а.с.82-83,171).

Представник ПАТ «КБ Приватбанк» в судове засідання не з`явився, підтримав власні позовні вимоги у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Згідно відзиву на зустрічний позов вважав, що банком дотримано вимог закону під час укладання спірного договору лізингу, а саме: відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Тому слід враховувати принцип пріоритету спеціальної норми права перед загальною (а.с.184-185).

Представник відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2013 року ОСОБА_1 виявив намір на укладення договору фінансового лізингу з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», на що вказує Заява про приєднання до Умов і Правил надання фінансового лізингу. Вказана заява разом із специфікацією та актом приймання-передачі між ним і банком (додаток №1) складають Договір фінансового лізингу №DO00А+ від 12 липня 2013 року. До вказаного договору у якості додатку №2 додано графік платежів за договором (а.с.8-9).

Згідно з умовам договору, ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у платне користування автомобіль марки Daewoo, модель: Nexia, рік випуску: НОМЕР_1 , тип НОМЕР_2 : седан/лифтбек, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу у строк та у розмірі, які встановлені у Додатку 2 «Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору». Вищевказаний автомобіль, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить на праві власності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Зазначені обставини повністю визнаються сторонами.

Відповідно наданому банком розрахунком, станом на 26 січня 2016 року заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК за фактичний строк користування предметом лізингу складає 88019,38 грн., а саме: 62380,58 грн. заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 15720,05 грн. заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 3612,53 грн. заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 2,00 грн. заборгованість з пені, 6304,22 грн. заборгованість за страховою винагородою (а.с.6-7).

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин 1 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу.

Частина 2 статті 799 ЦК України зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року.

Відповідно до зазначеної правової позиції виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначені норми закону спростовують доводи АТ «КБ Приватбанк» із посиланням на ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» про можливість укладення договору фінансового лізингу в письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частина 2 статті 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Встановлено, що договір фінансового лізингу №DO00А+ від 12 липня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ «КБ Приватбанк» не був нотаріально посвідченим.

За змістом статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

З матеріалів справи видно, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» надало копію Заяви про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу, яка згідно посилань позивача, підписана відповідачем, а також розрахунок заборгованості.

Проте, судом встановлено, що вищевказана Заява, на яку посилається позивач, є стандартним бланком, який не містить відомостей про розмір відсотків, комісії, пені і штрафів, порядку користування предметом лізингу.

На підтвердження вказаних відомостей позивач також посилається на «Умови та правила надання банківських послуг в «ПриватБанку», але позивачем за первісним позовом не надані такі Умови, які містять підпис відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи Заяву лізингоодержувача, та відповідно, чи брав він на себе зобов`язання зі сплати саме того, який зазначено в Умовах, розміру відсотків, комісії, пені, штрафів у разі порушення зобов`язання. А тому вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Таким чином спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки викладені у Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 у яких зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору фінансового лізингу з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Суд також вважає неправомірним нарахування позивачем за даним Договором пені, виходячи з такого:

02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669-VII).

Відповідно до ст.2 Закону № 1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2).

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053».

Як встановлено судом, останнім місцем проживання відповідача за реєстрацією є м.Макіївка, Донецької області.

Місто Макіївка Донецької області відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

За наведених підстав суд вважає вимоги стягнення пені необґрунтованими.

Таким чином, вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу не були дотримані, тому зазначений правочин укладено з порушенням вимог ст. 220 ЦК України, ч. 2 ст. 799 ЦК України та є нікчемним правочином.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 частин ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частини 1 та 2 статті 216 ЦК України зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За викладених обставин, оцінюючи надані сторонами письмові докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «Приватбанк» та про необхідність задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Так, на виконання договору фінансового лізингу ОСОБА_1 сплатив АТ «КБ «Приватбанк» 40172,00 грн., що підтверджується випискою з рахунку та меморіальними ордерами (а.с.139-153), тому зазначена сума підлягає поверненню банком на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 768,40 гривень (а.с.104).

Таким чином з АТ «КБ «Приватбан» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вказаний судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 133, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про застосування наслідків нікчемного правочину у вигляді повернення до початкового стану задовольнити повністю.

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошові кошти, сплачені на виконання договору фінансового лізингу DO00A+ від 12 липня 2013 року в сумі 40172 (сорок тисяч сто сімдесят дві) гривні 00 копійок.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» предмет лізингу автомобіль Daewoo, модель: Nexia, рік випуску: 2012, тип НОМЕР_2 : седан/лифтбек, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер: НОМЕР_4 .

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя