Ухвала

30 червня 2020 року

місто Київ

справа № 295/1719/16-ц

провадження № 61-9453ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 262 567, 97 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів, яка станом на 01 січня 2016 року становить 262 567, 97 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, врахувавши письмові докази, подані позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, з`ясувавши розмір такої заборгованості, визнав розрахунок розміру пені, наданий позивачем, вірним.

Ухвалою Богунського районного суду від 11 березня 2020 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2016 року у справі № 295/1719/16-ц залишено без задоволення.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2020 року заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2016 року змінено.

Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення сплати аліментів до 42 000, 00 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної сплати аліментів, у нього наявна заборгованість зі сплати таких платежів, що є підставою для нарахування пені.

Проте, суд апеляційної інстанції відповідно до частини другої статті 196 Сімейного кодексу України встановив наявність підстав для зменшення розміру неустойки. У таких висновках судом враховано часткову сплату аліментів відповідачем, незначний розмір його доходу від здійснення господарської діяльності, стан його здоров`я, перебування на його утриманні ще однієї дитини, також співмірність розміру заборгованості нарахованій пені.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 24 червня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 квітня 2016 року.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме, частини другої статті 196 Сімейного кодексу України.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) (підпункт 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Визначаючи підставу касаційного оскарження, заявник зазначила про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 196 Сімейного кодексу України.

Верховним Судом враховано, що з приводу оцінки обставин справи у суді касаційної інстанції, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 196 Сімейного кодексу України, сформована єдина правозастосовча практика з приводу вирішення такої категорії спорів. Верховним Судом практика розгляду такої категорії спорів відбувається із застосуванням у подібних правовідносинах правових висновків, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 442/3023/16-ц (провадження

№ 61-392св17).

За таких обставин Верховний Суд визнає, що наведена заявником підстава для касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції не підтверджена, спростована зазначеними прикладами практики Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Інших підстав касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій заявником не зазначено.

Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу та аргументування наявності підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, не прийняти до розгляду та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний