КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1544/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , та виходячи із положень ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», є співвласником допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема, є співвласником горища (даху) будинку АДРЕСА_2 .

У квітні 2017 року позивачу стало відомо, що горище у вказаному будинку поза волею співвласників будинку незаконно вибуло з їхнього володіння.

На колективне звернення співвласників будинку, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що горище (даху) будинку АДРЕСА_2 знаходиться у приватній власності, у зв`язку з чим звернулась з листом до Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві з проханням здійснити перевірку набуття права власності на нежитлове приміщення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2003 року, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2002 року та ухвалено нове, яким визнано недійсним інвестиційний контракт № 149 від 11 березня 2001 року, укладеного між ДКП по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району у м. Києві за дорученням Печерської РДА м. Києва та ПП «Будстар», зобов`язано повернути право користування горищем будинку АДРЕСА_2 від ПП «Будстар» власникам будинку.

Позивач зазначає, що він як співвласник будинку АДРЕСА_2 після 2003 року жодних правочинів пов`язаних з відчуженням горища даного будинку не вчиняв та згоди іншим на це не давав.

Вважає, що нежитлове приміщення вибуло всупереч волі власників до ОСОБА_2 , цивільне право порушене та підлягає захисту.

Просив суд, витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 горище(дах) будинку АДРЕСА_2 у власність мешканцям даного будинку - співвласникам горища (даху).

Скасувати державну реєстрацію права власності №19278624 за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №391.

Визнати за мешканцями будинку право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він з 21 лютого 1998 року є співвласником квартири АДРЕСА_1 і виходячи з положень ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» є співвласником допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема є співвласником горища (даху), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою з`ясування правового становища горища, він звернувся із зверненням до Київської міської державної адміністрації стосовно правомірності приватизації допоміжного приміщення - горища (даху) будинку АДРЕСА_2 .

За дорученням Київської міської державної адміністрації, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, розглянула колективне звернення стосовно правомірності приватизації допоміжного приміщення - горища (даху) будинку АДРЕСА_2 і повідомила, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, дане приміщення знаходиться в приватній власності та по поверхневому плану даного будинку, який знаходиться в обслуговуючій організації ВОП «Михайлівська», не значиться, у зв`язку з чим Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією до Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві направлено лист з проханням здійснити перевірку набуття права власності на нежитлове приміщення, а в наявності горища (даху), тобто допоміжного приміщення загальною площею 864,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим, позивачем було з`ясовано, що право власності на допоміжне приміщення - горище (дах) без його відома перейшло до невідомих йому осіб і в нього було змінено назву на «нежитлове».

Спірне приміщення по АДРЕСА_2 призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, оскільки в ньому розміщені машинні відділення ліфтів, мусорні стояки, повітряні вентиляційні камери, опалювальна система будинку в тому числі викид повітря, електрощитові, тепло комунікації, що підтверджується технічним паспортом жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року наданим Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва; актом обстеження від 27 вересня 2018 року, затвердженим головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг»; поверховим планом жилого будинку по АДРЕСА_2 наданим Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації»; технічним паспортом, виготовленим на замовлення Відповідача; фото будинку по АДРЕСА_2 та горища, на підставі яких ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року (залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року) було накладено арешт на спірне приміщення та СD-диском із записаним відео горища (даху) будинку АДРЕСА_2 .

Крім того, той факт, що спірне приміщення є саме горищем і призначено для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку підтверджено преюдиційними судовими рішення у справі № 22-1507.

В даній справі судом встановлено і не заперечувалось сторонами що спірне приміщення є горищем.

Також, в листах Виробничо-обслуговуючого підрозділу ВОГІ Михайлівська ТОВ Індустріальний будівельний холдинг від 24 березня 2017 року № 187-вих та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 квітня 2017 року № 109-оп-ко-6321-2,3 вказано, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 по поверховому плану даного будинку який знаходиться на обслуговуванні «ВОП Михайлівська», не значиться і є саме горищем.

Отже, оскільки спірні приміщення є допоміжними, вони належать співвласникам будинку по АДРЕСА_2 .

Позивачу у квітні 2017 року стало відомо, що горище будинку АДРЕСА_2 поза волею співвласників даного будинку незаконно вибуло з їхнього володіння.

В ході судового розгляду позивачем було з`ясовано, що горище будинку АДРЕСА_2 вибуло з володіння співвласників на підставі неіснуючих та підроблених документів, таких як: біржева угода біржі «Десятинна» в м. Києві за №1239 від 20 грудня 1993 року відповідно до листа Державного архіву м. Києва від 03 жовтня 2017 року №02-12/4-280/2334; договір купівлі-продажу групи нежитлових приміщень від 21 серпня 1999 року за реєстровим номером 2175, записаний 12 жовтня 2005 року у реєстрову книгу д. 913-224 за реєстровим №3431; договір купівлі-продажу, посвідчений 07 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчуком В.В. за реєстровим номером 2975.

Тим паче, що з 1993 року, коли начебто був перший продаж «нежитлового» приміщення № 99 через біржу « Десятина » по 2017 рік так званими «власниками» нежитлового приміщення №99 ніяких дій по виявленню себе як «власників» не проводилось.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 через представника подав відзив, який обґрунтовував тим, що позивач не надав суду жодного належного доказу на підтвердження існування підстав для подачі позову, так само як і аргументування позовних вимог, не вживши необхідні заходи для забезпечення чи витребування доказів.

Відповідач не погоджується із твердженнями позивача про те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2003 року у справі №22-1507 та ухвала Верховного Суду України від 17 червня 2003 року є преюдиційними щодо встановлення факту, що спірне приміщення є саме горищем, оскільки судами не встановлювався факт, що спірне приміщення у будинку АДРЕСА_2 є саме горищем, а лише досліджувалося питання дійсності інвестиційного контракту №149 від 11 березня 2001 року, укладеного ДКП по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району м. Києва за дорученням Печерської РДА м. Києва та ПП «Будстар».

Крім цього зазначає, що фотографії на які посилається позивач є зображеннями невідомого походження.

Факт існування горища про який заявляє позивач спростовується матеріалами справи, а саме отриманими відповідачем витягами з архівних справ з Державного архіву м. Києва №356, №357, №950.

З вказаних витягів вбачається, що ні до проведення реконструкції будинку АДРЕСА_2 у 1953-1956 роках, ні після її завершення, горища у вказаному будинку не існувало.

З інформації наданої КП КМП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в листі від 18 травня 2018 року №062/14-5975 за даними інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_2 при проведенні первинної інвентаризації будівлі в 1957 році технічна інвентаризація горища не проводилася.

Відтак, у будинку АДРЕСА_2 саме нежитлове приміщення № 99 .

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим номером №369 та зареєстрованим приватним нотаріусом Якушевою Є.А. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер 34110020 від 02 березня 2017 року), ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення №99, у буд. АДРЕСА_2 .

Дане нежитлове приміщення реєстроване загальною площею 864,8 кв.м. (з яких: площа основного приміщення - 855,3 кв.м., підсобного приміщення - 9,5 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1.

Згідно п. 2 Договору на день укладання Договору відчужуване ОСОБА_24 нежитлове приміщення належало йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 07 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчуком В.В. за реєстровим номером 2975.

Згідно витягу за № 75092256 від 07 грудня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення зареєстроване 07 грудня 2016 року приватним нотаріусом Мазурчуком В.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:391, номер запису про право власності: 17872083.

Договір, укладений ОСОБА_24 та ОСОБА_2 від 02 березня 2017 року та Договір купівлі-продажу від 07 грудня 2016 року на підставі якого, ОСОБА_24 відчужував ОСОБА_2 нежитлове приміщення №99 у буд. АДРЕСА_2 , не оспорювались будь-якою заінтересованою особою на сьогоднішній день, та є дійсними, а отже ОСОБА_2 є законним власником житлового приміщення АДРЕСА_3 та на законних підставах володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту і не надано суду документів на підтвердження того, що попередній власник чи відповідач незаконно заволодів відповідним майном або правочин з переходу права власності було визнано недійсним у встановленому законом порядку.

Крім цього, з витягів архівних справ: № 356 «Проектное задание реконструкции достройки и настройки жил.дома по ул. АДРЕСА_2 , июнь 1953», № 357 «Инженерно-геологическое заключение ул. Владимирская № 19 г. Киев за 1953г.», № 950 «Техническая документация по строительству и приему в эксплуатацию жилого дома АДРЕСА_2 апрель 1953. Окончено ноябрь 1956 », вбачається, що горища у вказаному будинку не існувало, в будинку до реконструкції існував мансардний поверх.

Відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , а відтак дане нежитлове приміщення не є приміщенням загального користування і право спільної сумісної власності у сенсі ч.2 ст. 382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» на нежитлове приміщення у позивача не виникає.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегією суддів встановлено, що будинок АДРЕСА_2 знаходиться на обслуговуванні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва».

Позивач по справі є співвласником квартири в будинку АДРЕСА_2 .

З технічного паспорту жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року наданим КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва», акту обстеження від 27 вересня 2018 року, затвердженого головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», поверхового плану жилого будинку по АДРЕСА_2 , наданого КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що жилий будинок збудований в 1956 році, має 52 квартири, 2 підвальні нежитлові приміщення, шість поверхів, три під`їзди та горище.

В пункті 8 розділу І технічного паспорту жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року вказано, що в підвалі знаходиться установа загальною площею 125 м. кв. та спецприміщення загальною площею 454 м. кв.

В пункті 8 розділу ІІ технічного паспорту зазначено, що мансарда відсутня, натомість в пункті 9 розділу ІІ зазначеного документа вказано, що в будинку є горищні дерев`яні перекриття.

У 2011 році у спірному будинку здійснювався ремонт покрівлі (заміна шиферної покрівлі).

Згідно технічного паспорту № 162 від 16 липня 2018 року виконаному ТОВ «Парітет-Буд», загальна площа даного приміщення склала 736,3 кв.м.

З експлікації до технічного паспорту вбачається, що в межах спірного приміщення розташовані три машинні відділення ліфтів.

У висновку №871/03-2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02 березня 2020 року, долученою до матеріалів справи, експерт дійшов висновку, що конфігурація та проміри горища будинку за адресою: АДРЕСА_2 відповідає розмірам та плануванню нежитлового приміщення № 99 , що відображено в технічному паспорті від 16 липня 2018 року складеного ТОВ «Парітет-Буд».

В акті обстеження від 02 березня 2020 року затвердженим головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Будівельна компанія «Фасад констракшн» вказано, що при огляді горища встановлено, що по всьому горищному приміщенню проходять комунікації тепломережі, холодного водопостачання та електроенергії, вентиляційні канали та лежаки, в межах горища розташовані машинні приміщення ліфтів та встановлено насос підкачки води.

Зазначені інженерні мережі призначені для нормального функціонування та експлуатації житлового будинку.

Відповідно до п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно із ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наведено у рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 року №4-рп/2004.

Так, у зазначеному рішенні визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.

Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Допоміжні приміщення, відповідно до п. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир.

Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.

Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Аналогічні приписи містить ч. 2 ст. 382 ЦК України, згідно з якою, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, у тому числі і власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Київський апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про визначення статусу спірних приміщень, як допоміжних в розумінні ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», які ґрунтуються на технічному паспорті жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року та поверхового плану жилого будинку по АДРЕСА_2 наданим КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», відповідно до яких у жилому будинку по АДРЕСА_2 відсутній мансардний поверх та не було передбачено будь-яких окремих нежитлових приміщень, які не увійшли до житлового фонду.

У даній справі відсутні докази того, що спірне приміщення будувалося не як допоміжне приміщення, а як інше приміщення в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.

Безпідставними є посилання суду першої інстанції на витяги з архівних справ: № 356 «Проектное задание реконструкции достройки и настройки жил.дома по ул. АДРЕСА_2 , июнь 1953», № 357 «Инженерно-геологическое заключение АДРЕСА_2 за 1953г.», № 950 «Техническая документация по строительству и приему в эксплуатацию жилого дома по АДРЕСА_2 . Начато апрель 1953. Окончено ноябрь 1956 », оскільки дані витяги не узгоджуються з іншими доказами у справі, а саме із технічним паспортом жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року наданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва», актом обстеження від 27 вересня 2018 року, затвердженого головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», поверховим планом жилого будинку по АДРЕСА_2 від 1957 року, наданого КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», актом обстеження від 02 березня 2020 року затвердженого головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», висновком експерта №871/03-2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02 березня 2020 року.

З витягів з архівних справ: № 356 «Проектное задание реконструкции достройки и настройки жил.дома по ул. АДРЕСА_2 , июнь 1953», № 357 «Инженерно-геологическое заключение АДРЕСА_2 за 1953г.», № 950 «Техническая документация по строительству и приему в эксплуатацию жилого дома по АДРЕСА_2 . Начато апрель 1953. Окончено ноябрь 1956» вбачається, що жилий будинок, збудований в 1953 році має мансардний поверх, 46 квартир, вісім поверхів та два під`їзди.

Водночас, з технічного паспорта жилого будинку по АДРЕСА_2 (збудованого в 1956 році) від 05 березня 1969 року наданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва», акта обстеження від 27 вересня 2018 року, затвердженого головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», поверхового плану жилого будинку по АДРЕСА_2 від 1957 року, наданого КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», акта обстеження від 02 березня 2020 року затвердженого головним інженером ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», висновку експерта №871/03-2020 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 02 березня 2020 року вбачається, що жилий будинок, збудований в 1956 році, має 52 квартири, шість поверхів, три під`їзди та горище.

З огляду на те, що з наявних у справі первинних документів вбачається приналежність спірного приміщення до допоміжного багатоквартирного будинку його фактичне самовільне переобладнання іншими особами з метою використання за іншим функціональним призначенням не змінює правового статусу цього приміщення.

Пунктом 1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 , визначено умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства (пункт 1.4.1 Правил).

Для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Відповідно до пункту 1.3 рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Колегія суддів також враховує рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2003 року (залишене без змін ухвалою Верховного суду України від 17 червня 2003 року), яким задоволено апеляційну скаргу мешканки квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_3 .

Визнано недійсним інвестиційний контракт №149 від 11 березня 2001 року на реконструкцію горища будинку АДРЕСА_2 під мансардні жилі приміщення, укладений ДКП по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району м. Києва за дорученням Печерської РДА м. Києва (уповноважений орган власника) та ПП «Будстар» (інвестор).

Повернуто право користування горищем будинку АДРЕСА_2 від ПП «Будстар» власникам будинку.

Апеляційним судом м. Києва було встановлено, що ОСОБА_3 з лютого 1993 року є власником квартири АДРЕСА_6 , а тому, виходячи з положень ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», є співвласником допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема є співвласником горища (даху).

Оскільки, всупереч ст. 113 ЦК України укладання інвестиційного контракту № 149 від 11 березня 2001 року із співвласниками будинку АДРЕСА_2 , зокрема з ОСОБА_3 не погоджувалося, таким чином має місце порушення прав позивачки, як співвласника будинку.

Таким чином, з рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2003 року вбачається факт існування горища в житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Вказані обставини оцінювались судами на загальних підставах та не спростовані Відповідачем.

При цьому вказане судове рішення ухвалене судом у справі, де предметом було спірне майно (горище в житловому будинку по АДРЕСА_2 ), воно переглянуте судом вищої інстанції та набрало законної сили.

Крім того, в листах Виробничо-обслуговуючого підрозділу «ВОП Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг» від 24 березня 2017 року № 187-вих та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 квітня 2017 року №109-оп-ко-6321-2,3 вказано, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 по поверховому плану даного будинку який знаходиться на обслуговуванні «ВОП Михайлівська», не значиться і є саме горищем.

Колегія суддів також приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки договір, укладений між ОСОБА_24 та ОСОБА_2 від 02 березня 2017 року та договір купівлі-продажу від 07 грудня 2016 року на підставі якого, ОСОБА_24 відчужував ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 99 у буд. АДРЕСА_2 , не оспорювались будь-якою заінтересованою особою на сьогоднішній день, та є дійсними, ОСОБА_2 є законним власником житлового приміщення АДРЕСА_3 та на законних підставах володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, приміщення горища, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим номером № 369, 22 січня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказане допоміжне приміщення горища, номер запису про право власності №19278624 від 02 березня 2017 року.

Відповідач не знав і не міг знати, що придбав нежитлове приміщення № 99 , яке фактично є горищем будинку АДРЕСА_2 за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, а тому захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, за положеннями зазначених норм права лише власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Як зазначено в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені ст. ст. 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Водночас колегія суддів бере до уваги правові висновки Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц та правові висновки Верховного Суду України в постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16 стосовно того, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів.

Щодо безпосередньо реєстрації за відповідачем права власності на спірне приміщення, то запис про право власності на нерухоме майно, що міститься в державному реєстрі лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, а вноситься на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

У той же час у справі не встановлено наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів (актів введення спірного приміщення в експлуатацію як новозбудоване майно або ж за наслідками реконструкції житлових чи допоміжних приміщень), які б підтверджували набуття відповідачем речових прав на спірне приміщення, як окремий об`єкт цивільних прав, відмінний від прийнятого у 1956 році в комунальну власність житлового фонду будинку АДРЕСА_2 .

Спірний запис, який посвідчує право власності на спірне приміщення за відповідачем, сам по собі не змінює його правового статусу за умови встановлення у справі належності цього приміщення до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Отже, позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.

У будь-якому випадку переобладнання допоміжного приміщення в нежитлове приміщення відбулося за встановлення факту незаконності вибуття майна позивача, майно не знищене, відтак існує в натурі в межах загальної площі, а тому може бути витребуване. Обставина зміни його статусу при встановленому факту незаконності вибуття поза волею власника може бути підставою для оспорення правомірності зміни статусу, що усуне перешкоди для реалізації прав позивача.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 761/17142/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реконструкції горища (даху) будинку АДРЕСА_2 на мансардний поверх (нежитлове приміщення № 99) та доказів утримання відповідачем вказаного приміщення зі сплатою всіх необхідних платежів.

На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що вказане спірне приміщення вибуло з власності співвласників поза їх волі, що в свою чергу є порушенням прав та інтересів власників квартир багатоквартирного будинку, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині витребування спірного приміщення - горища, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_2 - є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме приміщення горища, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. за реєстровим номером № 369, 22 січня 2015 року було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказане допоміжне приміщення горища, номер запису про право власності № 19278624 від 02 березня 2017року.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить роз`яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою, зокрема для скасування попередньої реєстрації.

Оскільки спірне приміщення горища підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_2 , колегія суддів вважає що є підстави для скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на допоміжні приміщення горища, загальною площею 736,3кв.м., яке розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 19278624 від 02 березня 2017 року.

Щодо визнання права власності на майно, як похідної вимоги, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Оскільки суд застосовує вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вимога власника ОСОБА_1 про визнання права власності, спрямована на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективною та задоволенню не підлягає.

У пункті 1 постанови №3 пленуму «Про деякі питання визначення юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1, зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не надавши належної правової оцінки всім доказам у справі, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив правовий статус горища житлового будинку по АДРЕСА_2 і дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності №19278624 від 02 березня 2017 року за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 горище (дах) будинку АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба