Справа № 289/303/20
Номер провадження 2/289/426/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Сіренко Н.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним частини кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним положення пункту 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 482764388, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08.03.2019 між нею та Банком укладено кредитний договір № 482764388, який складається з декількох документів, а саме:

1. Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 482764388;

2. Паспорт споживчого кредиту;

3. Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх сукупних послуг.

Згідно з зазначеним Договором Банк надає Позичальнику споживчий кредит в сумі 9898,00 грн. строком на 24 місяці; процентна ставка 0,01% річних, тип ставки - фіксована.

Відповідно до п. 1 «Пропозиції» під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме:

а) за надання кредиту 0 % від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті на укладення угоди;

б) за обслуговування кредиту:

- за період з 1-го місяця по 4-й місяць користування кредитом 0,0 % від суми Кредиту, а також 0 грн. зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ;

- за період з 5-го місяця за користуванням Кредиту по 24-й місяць 3,00% від суми Кредиту, а також 0 грн. зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ.

Зазначену комісію вказано і в графі 7.2. Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх сукупних послуг.

Позивач, з посиланням в тому числі на Закон України «Про захист прав споживачів», вважає, що кредитний договір не був укладений, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими загалом, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним, так як пункт 1 «Пропозиції» не містить опису послуг з обслуговування кредитної заборгованості, як і не містить він обґрунтованого розрахунку вартості таких послуг.

Ухвалою від 26.02.2020 відкрито спрощене провадження у справі та ухвалено розглядати справу без виклику сторін, визначено відповідачу строк для подання відзиву (а.с.12), копію ухвали направлено сторонам, а відповідачу разом із позовною заявою з додатками (а.с.13,14).

06.04.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому представник відповідача адвокат Михніцький Г.Ю. просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач сама звернулася до банку із офертою (пропозицією) укласти кредитний договір, запропонувавши умови відповідної оферти та строк її прийняття, особисто підписала оферту. Умови кредитного договору щодо нарахування комісійної винагороди не суперечать нормам чинного законодавства України, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки самим законом комісії передбачаються. Банком дотримано необхідну процедуру переддоговірної роботи щодо споживчого кредитування, дотримана письмова форма правочину, усі істотні умови договору передбачені, законодавство не порушене, повноваження сторін дійсні. Зазначає, позивач посилається на постанови суду касаційної інстанції що стосуються кредитних договорів, укладених до 10.06.2017, де маються посилання на ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка діяла в іншій редакції.

24.06.2020 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких остання повідомляє, що станом на 23.06.2020 вона не отримала відзив відповідача на позовну заяву та просить звернути увагу на постанову Сумського апеляційного суду від 27.02.2020, якою позовні вимоги позивача задоволено, та постанову Верховного Суду України у справі № 583/3343/19, в якому розглядались аналогічні правовідносини (а.с.43).

Щодо неотримання позивачем копії відзиву суд зазначає, що відповідачем до відзиву долучено підтвердження направлення ОСОБА_1 останнього рекомендованим пріоритетним листом, згідно інформації з офіційного сайту Укрпошти відправлення «не вручено адресату під час доставки: інші причини» (а.с.28).

При цьому суд звертає увагу, що направлена судом на зазначену в позовній заяві адресу позивача кореспонденція також поверталася до суду невручена адресату з відмітками «інші причини» та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.16,39).

26.06.2020 від представника відповідача адвоката Михніцького Г.Ю. електронною поштою надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні (а.с.45).

Станом на дату розгляду справи клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо дійсності положень п. 1 Пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 482764388 від 08.03.2019.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.03.2019 позичальник ОСОБА_1 підписала Оферту на укладання угоди про надання кредиту № 482764388, в якій пропонує АТ «АльфаБанк» укласти угоду про надання кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Тип кредиту «Споживчий кредит», сума кредиту 9898,00 грн., процентна ставка 0,01 % річних (фіксована), строк кредиту 24 місяці (а.с.23).

Відповідно до п. 1 Оферти, під час користування кредитом позичальник пропонує Банку надавати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та Договором, за надання яких пропонує встановити комісійну винагороду, а саме :

а) за надання кредиту 0 % від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті на укладення угоди;

б) за обслуговування кредиту:

- за період з 1-го місяця по 4-й місяць користування кредитом 0,0 % від суми Кредиту, а також 0 грн. зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ;

- за період з 5-го місяця за користуванням Кредиту по 24-й місяць 3,00 % від суми Кредиту, а також 0 грн. зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ.

Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку.

08.03.2019 сторонами було підписано Додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 482764388 від 08.03.2019, що містить «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», з якого вбачається розрахунок суми щомісячного платежу за кредитом, що включає суму кредиту, відсотків та комісію за розрахунково-касове обслуговування щомісячно. Із Графіку чітко вбачається щомісячний платіж за розрахунково-касове обслуговування, який становить 296,94 грн. щомісячно, а всього 5938,80 грн. за період з 11.08.2019 по 11.03.2021 (а.с.24).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції на час укладення оспореного договору, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені нею умови є несправедливими.

Як свідчать матеріали справи, позичальник ОСОБА_1 ознайомилася 08.03.2019 з паспортом споживчого кредиту, Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 482764388 - Графіком платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, якими передбачена щомісячна комісія за розрахуноково-касове обслуговування, що підтверджується її підписом. В цей же день 08.03.2019 ОСОБА_1 підписала Оферту на укладання угоди про надання кредиту № 482764388. Отже, позивач була ознайомлена про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які вона мала б розуміти, підписуючи кредитний договір.

Окрім того, послуги Банку з розрахунково-касового обслуговування, за які умовами Угоди передбачено сплату комісії (комісійної винагороди), не відносяться до таких, які за ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» мають надаватися кредитодавцем безоплатно (послуги Банку з повідомлення на вимогу споживача інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум).

Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції від 10.06.2017, чинній на момент укладення спірного Кредитного договору, на відміну від попередньої редакції, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчи кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Також, постанова Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, якою затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, на відміну від постанови НБУ від 10.05.2007 № 168, яка втратила чинність, такої заборони вже не містить.

В той час, як дисбалансом та несправедливими умовами за положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» вважається можливість зміни плати за обслуговування кредиту чи встановлення її розміру у відсотковому вираженні від наданого кредиту або його непогашеної частини, і саме це є підставою для визнання таких умов договору недійсними.

Отже, оспорена умова кредитного договору не створює дислабаланс договірних прав та обов`язків сторін та не завдає шкоди споживачеві.

Крім того, позивач погодилася із усіма умовами, а, отже, було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов.

При цьому позивач не була позбавлена можливості відповідно до пункту 7 Паспорту споживчого кредиту, що узгоджується з положеннями статті 15 Закону України «Про споживче кредитування», відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору.

Системний аналіз підстав звернення до суду, наведених норм законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положень оспорюваного позивачем договору дають підстави для висновку, що стаття 11 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Таким чином, вказані посилання позивача є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26.12.2019 у справі № 467/555/19.

Посилання позивача на позицію Верховного Суду у справі № 583/3343/19 від 01.04.2020 суд вважає помилковим, так як у вказаній постанові йшлося про те, що позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Отже, вимоги позивача про недійсність положень п. 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту з підстав зазначених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, Код ЄДРПОУ 23494714) про визнання недійсним частини кредитного договору відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. С. Сіренко