Дата документу 23.04.2020
Справа № 334/6204/19
Провадження № 2/334/1132/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року

Ленінський районний суд м.Запоріжжя

в складі: головуючого - судді: Гнатюка О.М.,

при секретарі Алейнікової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

встановив:

До Ленінського районного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Позов обґрунтований наступним.

06 січня 1984 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ЗАГСом у м. Казань РСФРР було зареєстровано шлю.

13 червня 1995 року позивачем за власні кошти придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 233347844 крб. відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.1995 року, посвідченого ОСОБА_4 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

На підставі договору купівлі-продажу Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10 липня 1995 р. зареєстровано право приватної власності па зазначену квартиру за ОСОБА_1 , про що у реєстрову книгу № 257 було внесено відповідний реєстровий запис № 37038.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 167768283 від 23.05.2019, сформованого ОСОБА_5 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Запорізька обл., форма власності Квартири: приватна, ОСОБА_1 , зазначено власником квартири у розмірі частки: 1/1.

24.09.2002 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим 24.09.2002 року Відділом реєстрації актів громадського стану Ленінського районного управління юстиції.

Впродовж певного часу в квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_6 (дочка), та ОСОБА_7 (онука), які в ній не проживають з 2010 року, тому що в 2014 році переїхали на постійне місце проживання до м. Казань, Російської Федерації.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/6333/16 від 01.03.2017р. вказані особи були визнані такими, що втратили право користування квартирою та зняті з реєстрації в ній.

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу (з 2002р.) і до моменту свого переїзду до м. Казань, Російської Федерації (у 2014р.), вимог до позивача про поділ квартири як спільного майна подружжя - не заявляла, тому що була добре обізнана про той факт, що квартира придбана за 100 відсотків коштів, що належали особисто позивачу - ОСОБА_1 , а тому частка у придбаному майні відповідно до розміру його внеску є особистою приватною власністю у розмірі 1/1.

30.07.2019 року з метою оформлення договору купівлі продажу квартири позивач звернувся до нотаріуса, але отримав постанову б/н від 30.07.2019 року про відмову у посвідченні договору купівлі-продажу у зв`язку із тим, що квартира перебуває в спільній сумісні й власності подружжя і для посвідчення договору купівлі - продажу необхідно надати нотаріально засвідчену згоду подружжя продавця.

Позивач просить визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) у розмірі частки 1/1 на об`єкт житлової нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 .

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив слухати справу за його відсутністю. Позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

У зв`язку з відсутністю відповідача у судовому засіданні, суд ухвалює у справі заочне рішення у порядку ст. 280-284 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до запису в паспорті ОСОБА_1 останній уклав шлюб з ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб зареєстрований ЗАГС м. Казань.

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу позивач та відповідач розірвали шлюб 24.09.2002 року.

13 червня 1995 року позивачем придбано в ТОВ «Фирма «Форт» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 233 347 844 крб. відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.1995 року, посвідченого Кожевніковою Л ОСОБА_9 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

30.07.2019 року з метою оформлення договору купівлі продажу квартири позивач звернувся до нотаріуса, але отримав постанову б/н від 30.07.2019 року про відмову у посвідченні договору купівлі-продажу у зв`язку із тим, що квартира перебуває в спільній сумісні й власності подружжя і для посвідчення договору купівлі - продажу необхідно надати нотаріально засвідчену згоду подружжя продавця.

Позивачем надано копію акту прийняття-передачи грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_10 (батько позивача) передав останньому грошові кошти в сумі 233347844 карбованці для придбання квартири.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Таким чином, з урахуванням того факту, що спірна квартира була придбана за кошті позивача, які він отримав від свого батька за актом передання, то суд приходить до висновку про доведеність позивачем придбання квартири за власні кошти та необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) у розмірі частки 1/1 на об`єкт житлової нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Гнатюк