Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 326/2461/18

провадження № 61-5439св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року в складі судді Каряка Д. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з банку на його користь суму банківського вкладу в розмірі 130 000 грн, проценти в розмірі 125 967 грн 88 грн.

Позов мотивований тим, що 07 червня 2012 між ним та банком укладений договір банківського вкладу № SAMDN6858, згідно якого він передав грошові кошти у сумі 130 000 грн банку на 366 днів до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів в розмірі 16% річних. Згідно з умовами вказаного договору дія вкладу неодноразово автоматично продовжувалась на такий же термін. Додатковою угодою від 07 червня 2012 року процентну ставку збільшено на 2 % річних.

04 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та банком укладений договір приєднання № ZPVPCD00000004, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 125 000 грн до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів у розмірі 22,08 % річних.

06 червня 2014 року між ОСОБА_2 та банком укладена додаткова угода № 2 до договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, відповідно до якої змінено дату погашення заборгованості до 05 червня 2015 року, змінено розмір процентів до 26 % річних.

04 квітня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором приєднання між ОСОБА_1 та банком укладений договір застави № ZPVPCD00000004, відповідно до якого він передав в заставу банку майнові права на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу. Додатковими угодами до договору застави погоджено зміну терміну повернення кредитних коштів до 05 червня 2015 року.

04 лютого 2015 року розірваний договір банківського вкладу у зв`язку з невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором приєднання № ZPVPCD00000004. 05 лютого 2015 року з депозитного рахунку списані грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Зазначає, що банком неправомірно списані грошові кошти з депозитного рахунку, оскільки строк виконання зобов`язання за договором приєднання не настав; банк не звертався до суду з вимогами про стягнення заборгованості в солідарному порядку; списання коштів відбулося в непередбачений договором застави спосіб.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходи з того, що грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. списані з рахунку банківського вкладу на погашення заборгованості за договором приєднання відповідно до умов договору застави. Право банку на дострокове погашення заборгованості передбачене умовами та правилами надання банківських послуг, зокрема пунктом 2.18.2.3.7, відповідно до якого банк має право на звернення стягнення на предмет застави до настання дати, передбаченою договором приєднання, при порушені позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк без рішення суду про звернення стягнення на предмет застави; без його дозволу, заяви до закінчення строку договору приєднання неправомірно списав депозитні кошти в рахунок погашення заборгованості. Судами не досліджено підстави списання грошових коштів.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У квітні 2019 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що за договором приєднання була наявна заборгованість, яка відповідно до договору застави погашена за рахунок депозитних коштів. Погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштівпризначена до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 червня 2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір банківського вкладу № SAMDN6858, на підставі якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв грошові кошти в сумі 130 000 грн на строк 366 днів по 07 червня 2013 включно. Відсоткова ставка по вкладу складає 16 % річних. Додатковою угодою до депозитного договору банк збільшив процентну ставку по вкладу на 2 % річних.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір приєднання № ZPVPCD00000004, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 125 000 грн до 07 червня 2013 року, зі сплатою процентів в розмірі 22,08 % річних.

06 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладена додаткова угода № 2 до договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, відповідно до якої змінено дату погашення заборгованості до 05 червня 2015 року, змінено розмір процентів до 26 % річних.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави майнових прав № ZPVPCD00000004, предметом якого є надання заставодавцем у заставу майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу від 07 червня 2012 року № SAMDN6858.

За цим договором застави забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що випливають з договору приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, а саме: повернення кредиту в термін до 07 червня 2013 року в розмірі 125 000 грн. Термін дії договору - до повного виконання заставодавцем та банком зобов`язань за кредитним договором, та всім додатковим угодам до нього.

06 червня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 2 до договору застави майнових прав № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, в якій погоджено продовження строку кредиту до 05 червня 2015 року.

04 лютого 2015 року за ініціативою банку розірвано депозитний договір № SAMDN6858 від 07 червня 2012 року зі збереженням нарахованих процентів на дату його розірвання.

05 лютого 2015 року з депозитного рахунку грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. списані на погашення заборгованості за договором приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що відповідно до умов договору приєднання від 04 квітня 20113 року ОСОБА_2 банком надані кредитні кошти строком повернення до 05 червня 2015 року. 05 лютого 2015 року з депозитного рахунку ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. списані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що право банку на дострокове погашення заборгованості передбачене умовами та правилами надання банківських послуг, зокрема пунктом 2.18.2.3.7, відповідно до якого банк має право на звернення стягнення на предмет застави до настання дати, передбаченої договором приєднання, при порушені позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

Проте з таким висновком Верховний Суд в повній мірі не погоджується з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що виникли між заставодавцем та заставодержателем врегулюванні ЗУ «Про заставу», ЦК України, умовами договору застави ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року.

Відповідно до статті першої Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частиною першою статті 590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини сьомої статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Отже, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. У разі звернення стягнення в інший спосіб, зокрема шляхом договірного списання коштів, між сторонами мають бути погоджені такі умови в договорі.

04 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави майнових прав № ZPVPCD00000004, предметом якого є надання заставодавцем у заставу майнових прав на отримання грошових коштів за договором банківського вкладу від 07 червня 2012 року № SAMDN6858 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором приєднання № ZPVPCD00000004 від 04 квітня 2013 року, а саме: повернення кредиту в термін до 05 червня 2015 року в розмірі 125 000 грн.

Окремою главою цього договору застави передбачено умови щодо звернення стягнення на предмет застави в судовому та позасудовому порядку.

Відповідно до пункту 17 договору застави передбачено можливість звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом відступлення заставодавцем заставодержателю права вимоги, що випливає з заставленого права. Відступлення права вимоги здійснюється згідно з договором про відступлення права вимоги.

Суди задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що 05 лютого 2015 року з депозитного рахунку ОСОБА_1 списані грошові кошти в розмірі 126 685 грн 52 коп. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в позасудовому порядку. При цьому не перевірили дотримання процедури списання грошових коштів у спосіб, визначений пунктом 17 договору застави від 04 квітня 2013 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не навів обґрунтованих висновків на спростування доводів апеляційної скарги, не встановив усіх обставин справи, тому передчасно дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

З огляду на вказане ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати вищевикладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 лютого 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов