Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 129/1747/13-ц

провадження № 61-23893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (за первісним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідачі (за первісним позовом): Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс», арбітражний керуючий Черепенко Віктор Русланович,

позивач (за зустрічним позовом)- Міністерство оборони України,

відповідач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

треті особи: Комунальне підприємство «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», Концерн «Військторгсервіс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Супруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 , третя особа - Концерн «Військторгсервіс», про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері мотивована тим, що на підставі рішення Гайсинської міської ради Вінницької області від 20 жовтня

2004 року за державою в особі Міністерства оборони України оформлено право власності на нежитлову будівлю

АДРЕСА_1 , видано відповідне свідоцтво

від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588.

На виконання договору про виконання ремонтних робіт від 05 вересня

2004 року, укладеного між директором філії № 3 Державного підприємства Міністерства оборони України «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» (далі - ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування»), правонаступником якого є Концерн «Військторгсервіс», та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 , проведена реконструкція будівлі АДРЕСА_1 на загальну суму 22 672 грн.

У порушення вимог частини першої статті 228 ЦК України 12 вересня

2005 року між ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» в особі начальника Ананьєвої В. І. та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу будівельних матеріалів з фундаментом на АДРЕСА_1 за ціною 15 000 грн, складений акт здачі-прийому цього майна.

На підставі рішення Замостянського районного суду міста Вінниці

від 08 грудня 2006 року за ОСОБА_1 27 грудня 2006 року оформлено право власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 . Проте саме будівля з капітальними стінами знаходилася і знаходиться за вказаною адресою, а не будівельні матеріали

з фундаментом, як оформлено договором купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року. Будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1025 га, яка на праві постійного користування належить Міністерству оборони України

в особі Вінницької філії Концерну «Військторгсервіс».

Вказував, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, оскільки про порушення права Міністерства оборони України він дізнався лише 17 грудня 2012 року, коли на адресу прокуратури надійшли матеріали інвентаризаційної справи будівлі АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 вартістю 15 000 грн, укладений між ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області

від 05 березня 2014 року позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 вартістю 15 000 грн, укладений між ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2014 року заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області

від 05 березня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, третя особа - Концерн «Військторгсервіс», про припинення права власності та визнання права власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована припиненням права власності держави в особі Міністерства оборони України на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , загальною площею 102,05 кв. м, засвідчене Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588.

Згідно з актом від 20 січня 2005 року будівля магазину на АДРЕСА_1 знаходилася у незадовільному стані, не підлягала ремонту, тому підлягала списанню. Акт затверджений начальником Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, засвідчений печаткою Міністерства оборони України. У подальшому будівля як будівельні матеріали продана за договором від 12 вересня

2005 року ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 349 ЦК України право власності держави в особі Міністерства оборони України на спірну будівлю підлягає припиненню

у зв`язку з її знищенням.

Вказував, що він придбав непридатну до використання будівлю (будівельні матеріали), проте з вересня 2005 року до грудня 2006 року він переробив фундамент, стіни, стелю, внутрішні перегородки, вікна, двері, поли, внутрішнє та зовнішнє оздоблення, електро-, водо- і теплопостачання, вентиляцію, каналізацію, зруйнував прибудову, зробив новий магазин площею 98,4 кв. м, на який право власності за ним визнано рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 08 грудня 2006 року.

У подальшому ОСОБА_1 зареєстрував у реєстраційній службі право власності на спірне майно.

Зазначав, що новостворений і зареєстрований на своє ім`я магазин здає

в оренду, за землю, на якій знаходиться магазин, платить кошти

Концерну «Військторгсервіс», податок на нерухомість вносить до бюджету Гайсинської міської ради Вінницької області. Крім того, площа нерухомого майна, яке належало Міністерству оборони України та яке належить ОСОБА_1 , відрізняється.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати за ним право приватної власності на цілу нежитлову будівлю загальною площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 вартістю 769 725 грн; припинити право власності за Міністерством оборони України на цілу нежитлову будівлю загальною площею 102,05 кв. м на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2015 року позов прокурора залишено без розгляду у зв`язку з повторною його неявкою, в частині вимог ОСОБА_1 провадження продовжено.

У квітні 2015 року прокурор звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами, які є аналогічні тим, що залишені без розгляду 02 березня

2015 року.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 травня 2015 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

У вересні 2015 року Міністерство оборони України, а у листопаді 2015 року прокурор подали до суду уточнені позовні заяви, в яких просили визнати право власності за Міністерством оборони України на нежитлове приміщення загальною площею 102,05 кв. м на АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом на право власності

від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірне нерухоме майно, оскільки він

є недобросовісним набувачем.

Разом з тим, Міністерство оборони України вказувало, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності за своїми позовними вимогами.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 липня

2016 року позов прокурора залишено без розгляду, оскільки обґрунтувань законності підстав представництва держави в особі Міністерства оборони України у своїй позовній заяві про визнання права власності на нежитлову будівлю та витребування її з чужого незаконно володіння не надано.

Ухвалами Гайсинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року та від 02 червня 2017 року за клопотанням ОСОБА_1 до участі у справі співвідповідачами залучено Концерн «Військторгсервіс» та арбітражного керуючого Черепенка В. Р.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року (в складі судді Ковчежнюка В. М.) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на цілу нежитлову будівлю загальною площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 вартістю 769 725 грн.

Відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про припинення права власності за Міністерством оборони України на цілу нежитлову будівлю загальною площею 102,05 кв. м на АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог Міністерства оборони України відмовлено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1

3 848,62 грн судового збору.

Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1

3 848,62 грн судового збору.

Зобов`язано Управління державної казначейської служби України

в Гайсинському районі повернути сплачені ОСОБА_1 4 237,55 грн судового збору за платіжним дорученням № 14013856-3 від 19 лютого

2016 року.

Решту сплачених сум судового збору залишено за сторонами.

Скасовано всі заборони (заходи забезпечення позову) щодо нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , встановлені ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області

від 07 червня 2013 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що магазин загальною площею 102,05 кв. м на АДРЕСА_1 є фізично знищеним після його списання 20 січня 2005 року, тому відсутні підстави для припинення права власності Міністерства оборони України на це нерухоме майно згідно зі статтею 349 ЦК України.

Разом з тим, з 27 грудня 2006 року Міністерство оборони України втратило статус юридичного власника магазину загальною площею 102,05 кв. м,

а ОСОБА_1 законно набув статус власника магазину загальною площею 98,4 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 . Оскільки набуте ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно оспорюється Міністерством оборони України, то порушене право законного власника ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на цілий магазин загальною площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги Міністерства оборони України про визнання права власності на об`єкт нерухомості площею 102,05 кв. м за вищевказаною адресою не можуть бути задоволені, оскільки такого об`єкту нерухомості не існує внаслідок його списання та через законне вибуття у вигляді будівельних матеріалів за відплатним договором. Оскільки магазину площею

102,05 кв. м не існує, то встановлених статтями 387, 388 ЦК України підстав для задоволення вимог зустрічного позову Міністерства оборони України про витребування майна у ОСОБА_1 немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 листопада 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов Міністерства оборони України задоволено.

Визнано за державою в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення на

АДРЕСА_1 , загальною площею

102,05 кв. м, посвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України

23 901,75 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 35 662,19 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги;

у дохід держави - 35 662,19 грн судового збору з оплати апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» на рішення суду першої інстанції.

Скасовано усі заборони (заходи забезпечення позову) щодо нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , визначені ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області

від 07 червня 2013 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу матеріалів від 12 вересня 2005 року придбав будівельні матеріали з фундаментом, проте спірне нежитлове приміщення не розбиралося на окремі елементи і зберігало свою цілісну конструкцію. Доводи ОСОБА_1 про здійснення ремонту спірного приміщення, його переобладнання за власні кошти, у зв`язку з чим нежитлове приміщення змінило свою загальну побудову та характеристику, не підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно не набув, а рішення суду, за яким проведена державна реєстрація за ним права власності на спірні приміщення будівлі, скасоване, тому підстав визнати порушеним право власності ОСОБА_1 саме як власника об`єкту нерухомості немає.

Вимоги Міністерства оборони України про визнання у порядку статті 392 ЦК України права власності на нежитлове приміщення на

АДРЕСА_1 площею 102,05 кв. м, витребування на підставі статті 387 ЦК України його з чужого незаконного володіння, підлягають задоволенню у повному обсязі як обґрунтовані та законні. Про необхідність захисту порушених прав Міністерства оборони України як власника нерухомого майна свідчить дійсне cвідоцтво про право власності від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588, але законне право якого оспорюється ОСОБА_1

Cпірне нежитлове приміщення вибуло із загальнодержавної власності

з порушенням встановленого для цього порядку на підставі скасованого у подальшому незаконного судового рішення.

У зв`язку з невизначеністю для сторін у справі питання про володіння однією з них правом власності на спірне нерухоме майно, враховуючи неодноразові судові спори з цього питання (фактично з 2006 року), строки позовної давності за взаємними клопотаннями сторін у цій справі не можуть бути застосовані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 придбав зруйноване майно, фактично побудував новий магазин, а Міністерство оборони України через 10 років намагається його відібрати.

Апеляційний суд не перевірив належним чином умови виникнення

у ОСОБА_1 права власності на спірне майно та перехід цього права, не встановив, чи було відчуження спірного майна законним (незаконним), чи вибуло майно від власника з його волі (поза волею власника).

Факт знищення магазина як нерухомого майна підтверджено відповідним актом власника цього майна. ОСОБА_1 придбав зруйноване майно та за власний рахунок відновив його.

Право власності Міністерства оборони України на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 площею 102,05 кв. м припинено внаслідок списання (юридичного знищення) цієї будівлі

з бухгалтерського балансу, наступної її перебудови в інший об`єкт нерухомості загальною площею 98,4 кв. м, а також внаслідок державної реєстрації права власності на вказане майно за ОСОБА_1 .

Апеляційний суд невірно застосував статтю 387 ЦК України, визнавши ОСОБА_1 не у повній мірі добросовісним набувачем, оскільки спірне майно вибуло з володіння Міністерства оборони України добровільно, шляхом його списання (знищення), а за будівельні матеріали набувач сплатив кошти, які йому не повернуті. Отже майно вибуло за відплатним договором.

Доводи інших учасників справи

Концерн «Військторгсервіс» подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що спірне нежитлове приміщення не розбиралося на окремі елементи та зберігало свою цілісну конструкцію. Доводи ОСОБА_1 про здійснення ремонту не підтверджені доказами. ОСОБА_1 не набув права власності на державне майно. Право власності Міністерства оборони України на вказане майно підтверджується свідоцтвом про право власності.

Міністерство оборони України подало до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що спірне нежитлове приміщення вибуло із загальнодержавної власності з порушенням встановленого для цього порядку, на підставі скасованого у подальшому незаконного судового рішення. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позову Міністерства оборони України.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

26 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що станом на 02 квітня 2002 року на бухгалтерському балансі ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування», правонаступником якого є Концерн «Військторгсервіс», на праві господарського відання й у володінні перебувала фактично належна Міністерству оборони України будівля магазину № 65 , який складається з тамбура (прибудови) літ. «а»

площею 2,7 кв. м, торгівельної зали площею 58,4 кв. м, комори площею

12,9 кв. м, комори (основна будівля літ. «А») площею 28,05 кв. м, комори площею 5 кв. м, комори (прибудова літ. «а»1) площею 10 кв. м, а всього загальною площею 117,05 кв. м, 1897 року забудови, у незадовільному технічному стані внаслідок: 50 % зносу фундаменту, глинобитних обкладених цеглою стін та перегородок, дерев`яно-валькованого перекриття, дерев`яних вікон та дверей, опалення; 55 % зносу підлоги та даху. Вказана будівля розташована на отриманій Міністерством оборони України 05 липня 2000 року в постійне користування земельній ділянці площею 0,1025 га на АДРЕСА_1 .

У зв`язку зі знесенням прибудови літ. «а1» станом на 20 жовтня 2004 року загальна площа магазину складала 102,05 кв. м.

Виконавчий комітет Гайсинської міської ради Вінницької області 20 жовтня 2004 року вирішив оформити право державної власності на будівлю магазину на АДРЕСА_1 загальною площею 102,05 кв. м за державою в особі Міністерства оборони України, видати свідоцтво про право державної власності та провести відповідну реєстрацію.

Так, 08 листопада 2004 року видано свідоцтво серії САА № 766588 про право власності держави в особі Міністерства оборони України на будівлю магазину літ. «А» загальною площею 102,05 кв. м на

АДРЕСА_1 .

Актом від 20 січня 2005 року на списання основних засобів типової форми № 03-3, затвердженої наказом Міністерства статистики України

від 29 грудня 1995 року № 352, на підставі акта комісійного обстеження компетентна комісія ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» дійшла висновку про списання будівлі на АДРЕСА_1 через те, що її технічний стан незадовільний і ремонту вона не підлягає, у графі акта «рік побудови», «кількість ремонтів» відсутня будь-яка інформація; акт списання затверджено начальником Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, якому підпорядковувався ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування».

Після 20 січня 2005 року зазначена будівля по дебетному коду аналітичного рахунку № 13 і кредитному коду аналітичного рахунку № 10 бухгалтерського балансу ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» не обліковувалось, через економічну недоцільність вона на будівельні матеріали не розбиралась.

За договором купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року

ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» продало ОСОБА_1 будівельні матеріали за вищевказаною адресою за 15 000 грн, які він вніс у касу

ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування», та за актом і накладною від 12 вересня

2005 року отримав у володіння й користування це майно.

З вересня 2005 року до грудня 2006 року ОСОБА_1 вищезазначену будівлю самочинно капітально відремонтував: зміцнив фундамент, стіни ззовні обклав пінопластом й оздобив, влаштував нову підлогу з плитки та лінолеуму на бетонну основу, з цегли та гіпсокартону всередині зробив нові перегородки і оздобив усі внутрішні стіни, стелю підшив гіпсокартоном

й оздобив, переробив і перекрив дах шифером, влаштував нову електропроводку та електроприлади, усі вікна й двері замінив на нові металопластикові, зніс тамбур-прибудову «а», реконструювавши будівлю

у задовільний технічний стан загальною площею вже 98,4 кв. м, дійсною вартістю на час розгляду справи у суді 796 725 грн. Зазначена будівля на час розгляду справи складається з торгівельної зали площею 32,5 кв. м, підсобного приміщення площею 12,9 кв. м, підсобного приміщення площею 25 кв. м, торгівельної зали площею 12,9 кв. м, торгівельної зали площею 22,8 кв. м, санвузла площею 2,3 кв. м.

ОСОБА_1 04 грудня 2006 року звернувся до Замостянського районного суду міста Вінниці з позовом до ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» про визнання договору купівлі-продажу від 12 вересня 2005 року дійсним та визнання права власності на капітально відремонтовану будівлю загальною площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 .

Рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 08 грудня

2006 року у справі № 127/2-4627/06 вищевказані позовні вимоги

ОСОБА_1 задоволено.

На підставі зазначеного судового рішення, після технічної інвентаризації

27 грудня 2006 року Гайсинським міським бюро технічної інвентаризації право власності на нежитлову будівлю площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 ,

з видачею витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно

серії СВУ № 056631 .

Право власності Міністерства оборони України на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 загальною площею

102,05 кв. м припинено внаслідок списання (юридичного знищення) цієї будівлі з бухгалтерського балансу ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування», наступної перебудови її в інший об`єкт нерухомості за ознаками загальної площею 98,4 кв. м та іншої кількості та конфігурації внутрішніх приміщень, якості конструктивних елементів, відсутності прибудови «а», а також через державну реєстрацію права власності на розташований за цією самою адресою, але за індивідуально визначеними ознаками вже інший об`єкт, за ОСОБА_1

З 2007 року ОСОБА_1 зазначену будівлю здає в оренду, отримує орендну плату, підтримує її технічний стан, використовується вона орендарями як господарська споруда.

ОСОБА_1 сплачує Міністерству оборони України кошти за належну останньому земельну ділянку площею 0,1025 га, на якій розташована спірна будівля, а податок на нерухомість вносить до бюджету Гайсинської міської ради Вінницької області.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2015 року скасовано рішення Замостянського районного суду міста Вінниці

від 08 грудня 2006 року у справі № 127/2-4627/06, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» про визнання права приватної власності.

Суди також встановили, що реєстрація права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 є чинною на час розгляду справи та не скасована

в установленому законом порядку.

Як ОСОБА_1 , так і Міністерством оборони України заявлено про застосування строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду повністю не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Норми статті 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжують, а підтверджують наявне у позивача право власності, набуте раніше.

Водночас, статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Як встановлено вище, за договором купівлі-продажу від 12 вересня

2005 року ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування» продало ОСОБА_1 будівельні матеріали на АДРЕСА_1 .

Разом з тим, норами ЦК України не визначено обов`язку щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин статті 220 ЦК України та визнання вищевказаного правочину нікчемним.

Укладаючи договір купівлі-продажу щодо спірного майна, ОСОБА_1 мав виправдане право очікувати належне виконання сторонами цього правочину його умов.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку Міністерства оборони України, майно незаконно було передане ОСОБА_1 від

ДП МОУ «Вінницький відділ військової торгівлі № 52 Західного оперативного командування». Тобто позивач за зустрічним позовом вважає порушеним право власності держави, і таке порушення пов`язане

з позбавленням володіння через ланцюг передач майна, а інтерес останнього полягає в поверненні державі майна з чужого незаконного (на думку позивача) володіння.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 набув майно у власність згідно з договором купівлі-продажу за відплатним договором,

у подальшому під час господарської діяльності створив інше майно, яке використовує у своїй діяльності.

Отже, Міністерство оборони України не є власником нежитлової будівлі площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно створене саме ОСОБА_1 та на даний час зареєстроване за ним.

Так, з вересня 2005 року до грудня 2006 року ОСОБА_1 реконструював придбане майно у будівлю загальною площею 98,4 кв. м, дійсна вартість якої на час розгляду справи у суді складає 796 725 грн. Зазначена будівля складається з торгівельної зали площею 32,5 кв. м, підсобного приміщення площею 12,9 кв. м, підсобного приміщення площею 25 кв. м, торгівельної зали площею 12,9 кв. м, торгівельної зали площею 22,8 кв. м, санвузла площею 2,3 кв. м.

Реєстрація права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 , яка фактично побудована останнім на місці зруйнованої та у подальшому списаної будівлі Міністерства оборони України, є чинною на час розгляду справи та не скасована в установленому законом порядку.

Отже, твердження позивача за зустрічним позовом, що з володіння Міністерства оборони України вибуло саме вищевказане майно, на яке просять визнати право власності кожна зі сторін спору, є безпідставним.

При цьому Верховний Суд зазначає, що апеляційним судом не встановлено наявності такого суспільного інтересу у потребі держави у спірному майні, який би дозволяв дійти висновку про наявність підстав у втручання

у майнові права ОСОБА_1 як добросовісного набувача новоствореного спірного нерухомого майна, який володіє ним понад 10 років.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання права власності держави в особі Міністерства оборони України, останнє посилалося на статтю 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі

№ 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року

у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога про визнання права власності чи інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не

з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, Міністерство оборони України не є власником нежитлової будівлі площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 , тому воно не наділене повноваженнями витребувати це майно у ОСОБА_1 , яке створене ним особисто та на час звернення до суду з позовом зареєстроване за ОСОБА_1 .

Крім того, об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 створене нове майно, відтак, вказані обставини та доводи позивача за первісним позовом свідчать про те, що заявлене до витребування Міністерством оборони України майно не є тим майном, яке належало йому на підставі свідоцтва від 08 листопада 2004 року серії САА № 766588 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 24 червня

2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії

і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Отже, правовий висновок ЄСПЛ полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна

в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

ЄСПЛ у рішенні від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише

у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження

№ 12-14звг19).

На підставі викладеного Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання права власності держави в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно на АДРЕСА_1 , загальною площею 102,05 кв. м.

Таким чином, апеляційним судом неправильно вирішено спір в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за Міністерством оборони України та витребування майна з чужого незаконного володіння, тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, а рішення місцевого суду в цій частині необхідно залишити в силі.

Що стосується визнання права власності на нерухоме майно за

ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду в цій частині, зокрема, що підстав визнати порушеним право власності ОСОБА_1 саме як власника об`єкту нерухомості немає.

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України»

від 09 грудня 2010 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Разом з тим, ЄСПЛ в своїй практиці (рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії», рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України») визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Як встановлено вище, право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 зареєстроване за ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 331 ЦК України особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Разом з тим, Верховний Суд враховує, що ОСОБА_1 побудував нежитлову будівлю площею 98,4 кв. м на АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка йому не належить на праві власності чи на будь-якій іншій правовій підставі.

Отже, позивачами як за первісним, так і за зустрічним позовами не доведено належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги щодо визнання права власності на спірне нерухоме майно.

Крім цього, апеляційний суд дійшов правильного висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності за Міністерством оборони України на спірну нежитлову будівлю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому це судове рішення в указаній частині необхідно залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Міністерства оборони України ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно

і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду в указаній частині - скасувати.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, відповідно до вимог статті 412 ЦПК України постанову апеляційного суду в частині вирішення судових витрат необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Оскільки за результатом розгляду справи у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено, то судові витрати, понесені сторонами під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, покладаються на позивачів відповідно до заявлених у справі вимог.

Разом з тим, за результатом касаційного перегляду справи касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, тому на користь останнього необхідно стягнути половину понесених ним судових витрат.

Отже, з Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути по 9 756,94 грн судового збору за подання до суду касаційної скарги.

При цьому Верховний Суд враховує, що арбітражний керуючий

Черепенко В. Р. фактично діє в інтересах Концерну «Військторгсервіс», тому відсутні правові підстави для стягнення з нього (арбітражного керуючого) судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року

в частині вирішення позовних вимог Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа - Концерн «Військторгсервіс», про визнання права власності на нежитлову будівлю та витребування

її з чужого незаконного володіння скасувати та залишити в силі

в цій частині рішення Гайсинського районного суду Вінницької області

від 08 листопада 2017 року.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», арбітражного керуючого Черепенка Віктора Руслановича про припинення права власності та визнання права власності залишити без змін.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 9 756,94 грн судового збору.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 9 756,94 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська