Справа № 209/341/20
Провадження № 2/209/457/20
04 червня 2020 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі: секретаря Кулік О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку він набув на підставі договору дарування від 29 січня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Сисойкіною Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-37. У цій квартирі зареєстрований він та відповідачка ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, що вселилася до квартири як член його сім`ї, та була зареєстрована в ній 01 лютого 2002 року. Також у вказаній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований його син ОСОБА_3 . Вони проживали в цій квартирі однією сім`єю до 2006 року. 28 листопада 2006 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, після чого відповідачка забрала свої особисті речі та добровільно виїхала з квартири. З того часу вони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть та не мають спільного бюджету. Йому відомо, що відповідачка у 2007 році виїхала за межі України, де перебуває по теперішній час, має постійне місце проживання та місце роботи, але йому невідома адреса її фактичного місця проживання. Після розлучення син залишився мешкати разом з ним та проживав у спірній квартирі. 18 вересня ІНФОРМАЦІЯ_3 року син переселився у власну квартиру та знявся з реєстраційного обліку по квартирі АДРЕСА_2 . До теперішнього часу відповідачка залишається зареєстрованою у належній йому квартирі, в якій не мешкає більше тринадцяти років, і в якій відсутні її особисті речі. З 2006 року відповідачка не є членом його сім`ї, не сплачує за комунальні послуги, які надаються до квартири, не несе будь-яких витрат по утриманню житла, а її реєстрація у квартирі є формальною. Між ним та відповідачкою не було домовленості про збереження за нею права користування квартирою. Реєстрація відповідачки у належній йому квартирі ускладнює його матеріальне становище, так як він повинний сплачувати квартирну плату і комунальні послуги, з урахуванням реєстрації у квартирі колишньої дружини. Він не може оформити субсидію на житлово-комунальні послуги і не може на свій розсуд у повному обсязі користуватися правами власника майна. Посилаючись на статті 316, 317, 319, 321, ч.1 ст. 383, 391, ст. 405 ЦК України, статті 64, 150, 156 ЖК України, просить усунути йому перешкоди в користуванні квартирою та визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у спірній квартирі.
Ухвалою судді від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 31 березня 2020 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Виходячи з наведеного, відповідно до п.1 ч.3 ст. 223, ч.1, ст. 280, ст. 281 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, та ухвалити заочне рішення.
Позивач ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклав зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просив позов задовольнити та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснив суду, що відповідачка є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано у 2006 році, і з якою він не спілкується більше 10 років. Після розірвання шлюбу, вона, забрала свої особисті речі та переїхала проживати до своєї матері, залишивши належну йому квартиру по АДРЕСА_1 . Потім відповідачка мешкала з іншими чоловіками, а останні 6-7 років вона проживає за кордоном і ймовірно там вийшла заміж, але залишається зареєстрованою у належній йому квартирі. Їх син ОСОБА_3 також мешкав у квартирі по АДРЕСА_1 , а в 2018 році вони купили йому квартиру і він знявся з реєстраційного обліку по спірній квартирі та переселився до своєї квартири. В теперішній час він, позивач, мешкає у спірній квартирі з іншою жінкою. Реєстрація відповідачки у належній йому квартирі не дозволяє йому оформити житлову субсидію, а також позбавляє можливості розпорядитися належним йому нерухомим майном.
Вислухавши позивача, свідка ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, загальною площею 71,4 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 29 січня 2002 року, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпродзержинської нотаріальної контори Сисойкіною Н.М., зареєстрованим в реєстрі за № 2-37 (а.с. 10), технічним паспортом на квартиру (а.с. 14-15).
Згідно довідок ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/486 та № 1/484 від 10 січня 2020 про реєстрацію та склад сім`ї (а.с. 10), особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відкритий на ім`я позивача ОСОБА_1 , який зареєстрований у вказаній квартирі. Разом з ним у квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У графі «Родинні відносини» вказано, що відповідачка є дружиною позивача. Крім позивача та відповідачки, у вказаній квартирі з 01 лютого 2002 року по 18 вересня 2018 року був зареєстрований син сторін у справі ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 28 листопада 2006 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 386 (а.с. 11), 28 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
В заявленому позові та в судовому засіданні позивач стверджував, що його колишня дружина ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, забравши всі свої особисті речі, залишила належну йому квартиру по АДРЕСА_1 та переїхала проживати до своєї матері, а в теперішній час мешкає за кордоном, але адреса фактичного місця проживання відповідачки йому невідома, з колишньою дружиною він не спілкується більше 10 років.
Згідно акту про непроживання від 20 січня 2020 року (а.с. 13), що складений на підставі свідчень мешканців квартири АДРЕСА_3 ( ОСОБА_4 ), квартири АДРЕСА_4 ( ОСОБА_5 ) будинку АДРЕСА_5 , та затверджений директором КП КМР «УКОЖФ» (а.с. 11), відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у квартирі по АДРЕСА_1 з 2009 року по теперішній час.
Те, що відповідачка не мешкає у спірній квартирі більше 10 років, підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , який надав показання про те, що сторони у справі є його батьками. Мати ОСОБА_2 не мешкає у квартирі по АДРЕСА_1 приблизно АДРЕСА_6 років, комунальні платежі по квартирі не сплачує. Вона, забравши свої особисті речі, добровільно залишила спірну квартиру, яка на праві власності належить його батькові ОСОБА_1 . Спочатку мати виїхала до Росії, а останні п`ять років мешкає у Германії. Він, свідок, також був зареєстрований та мешкав у вказаній квартирі, а у 2018 році виписався та виїхав з квартири по АДРЕСА_1 , в якій зараз мешкає тільки позивач.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 , не проживає у квартирі АДРЕСА_2 з 2009 року, тобто більше одного року, будь-які угоди між нею та позивачем, як власником квартири, не укладалися.
Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла чи законом .
У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.».
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд вважає, що реєстрація відповідачки у належній позивачу на праві власності квартирі, істотно ущемляє права позивача, як власника нерухомого майна, перешкоджає здійсненню його прав по користуванню та розпорядженню власністю, бо ОСОБА_1 , не має можливості на свій розсуд розпорядитися належною йому квартирою: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші не заборонені законом угоди, та реалізувати своє право на отримання житлової субсидії.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачка, як колишній член сім`ї власника квартири, яка не є власником житла, не проживаючи у квартирі без поважних причин понад один рік (з 2009 року), втратила право користування жилим приміщенням в належній позивачу квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом у квартирі, по АДРЕСА_1 , є підставою для зняття її з реєстрації по цій квартирі.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280- 282 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.
Повне судове рішення складено 19 червня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.
Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк подання заяви про перегляд заочного рішення та строк апеляційного оскарження рішення суду продовжується на строк дії такого карантину.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.