Постанова

Іменем України

25 червня 2020 року

місто Київ

справа № 619/1879/17

провадження № 61-42822св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулька Б. І. Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України,

відповідачі: Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2017 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Дергачівська РДА), Фонду державного майна України

(далі - ФДМ України) звернувся до суду з позовом до Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області (далі - Пересічанська селищна рада), ОСОБА_1 треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр України), Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ПрАТ «Укрпрофоздоровниця»), Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ДП «КС «КБМВ»), про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі державного акта на право постійного користування землею, серії ХР-10-40-003328, виданого 26 листопада 1997 року, ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», засновником якого є ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» (назва якого була змінена на ДП «КС «КБМВ»), був постійним користувачем земель оздоровчого призначення, загальною площею 62, 3 га. На момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» (23 грудня 1991 року) майно, передане йому Федерацією незалежних профспілок України, в тому числі й земельні ділянки, на яких було розташовано ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», перебували у державній власності, а тому могли бути відчужені виключно за згодою держави.

Рішенням Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року припинено право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою, загальною площею 45, 7475 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та внесено відповідні зміни до державного акта на право постійного користування. Зазначене рішення органом місцевого самоврядування прийнято з урахуванням повідомлень ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від 24 травня 2004 року та № 05-39/966від 29 березня 2005 року № 158 про необхідність припинення постійного користування землею ДП «КС «КБМВ», площею 45, 7475 га, та прийняття зазначеної земельної ділянки у комунальну власність. Рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року на підставі статті 142 ЗК України припинено право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою, загальною площею 16, 5525 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та вирішено скасувати виданий ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» державний акт на право постійного користування землею, серії ХР-10-40-003328. На підставі зазначених рішень Пересічанської селищної ради скасовано запис у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6 щодо реєстрації державного акта на право постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води».

Крім того, на підставі рішення Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року земельну ділянку, загальною площею 16, 5525 га, передано в оренду ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років, 06 квітня 2006 року договір оренди зареєстровано у державному реєстрі земель за № 01. У подальшому рішеннями Пересічанської селищної ради від 02 березня 2007 року та від 18 лютого 2011 року припинено користування ДП «КС «КБМВ» земельними ділянками, площею 0, 3030 га та площею 0, 0769 га, у зв`язку з наданням їх Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року визнані недійсними рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та від 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою, загальною площею 62, 3 га.

Крім того, на підставі рішень Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року безоплатно передано у власність фізичних осіб 16 земельних ділянок, по 0, 1 га кожному, на території Пересічанської селищної ради, зі зміною їх цільового призначення - із земель оздоровчого призначення на землі рекреаційного призначення (для дачного будівництва), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель оздоровчого призначення, з віднесенням їх до категорії земель рекреаційного призначення та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0, 10 га, на АДРЕСА_2 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯЛ №076924), який реєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 25.

Позивач стверджував що рішення селищної ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог статей 12, 118, 121, 122, 149 ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 травня 2017 року № 88482777 спірна земельна ділянка на підставі свідоцтва про право на спадщину перейшла у власність ОСОБА_1 , про що державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району внесено запис про право власності № 3435371 на спірну ділянку за останньою на підставі рішення про державну реєстрацію права власності від 19 листопада 2013 року № 8078706. У зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника - держави - всупереч вимогам законодавства, просив суд задовольнити позов.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави за відсутності згоди власника.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним та скасовано рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 1000 га, на АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ № 076916, площею 0, 1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_2 та зареєстрований 05 листопада 2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 25, кадастровий номер :00:000:0241, скасувавши його державну реєстрацію.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0, 1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом скасування кадастрового номера :00:000:0241. Скасовано запис про право власності № 3435371 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_1 , який внесено на підставі рішення про державну реєстрацію права власності від 19 листопада 2013 року № 8078706.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0, 1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :00:000:0241). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15 встановлено, що право на припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» належить власнику земельної ділянки - державному органу виконавчої влади, а не органу місцевого самоврядування, а тому лише Дергачівська РДА мала повноваження припинити право постійного користування землею оздоровчого призначення державної власності у межах населеного пункту с. Березівське Дергачівського району та в подальшому розпоряджатися цими землями. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, зокрема дотримання вимог статей 116, 118 ЗК України. Урахувавши зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 1000 га, на АДРЕСА_2 є незаконним, а тому виданий на підставі зазначеного рішення державний акт на право власності на спірну земельну ділянку є недійсним. Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Судом встановлено, що земельною ділянкою державної власності оздоровчого призначення Пересічанська селищна рада розпорядилася з порушенням вимог закону, а тому позов підлягав задоволенню.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, у серпні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував, що прокурором не доведено підстав для звернення до суду із зазначеним позовом. Також суд не звернув увагу, що прокурором пропущена позовна давність, що мало наслідком відмову у позові. Прокурор не довів, що спірне майно належить державі на праві власності. Також суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що спірні правовідносини становлять суспільний, публічний інтерес та, задовольнивши позов, суд порушив статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (далі - Конвенція), суд першої інстанції не врахував порушення принципу пропорційності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у серпні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі державного акта на право постійного користування землею, серії ХР-10-40-003328, виданого 26 листопада 1997 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 6, ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» (нова назва - ДП «КС «КБМВ») був постійним користувачем земель оздоровчого призначення, загальною площею 62, 3 га.

Відповідно до статуту ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», зареєстрованого виконкомом Дзержинської районної ради м. Харкова 01 листопада 1999 року, підприємство створене ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, засновниками якого є Фонд соціального страхування України та Федерація незалежних професійних спілок України.

На виконання постанови Ради Міністрів Української PCP від 23 квітня 1960 року № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я Української PCP» усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерства охорони здоров`я зобов`язано передати у строк до 01 травня 1960 року у відання Української республіканської Ради профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих та підвищення ролі профспілок. Санаторій «Березівські мінеральні води» також включено до переліку санаторіїв, що передавалися у відання Української республіканської ради Міністерства охорони здоров`я Української РСР.

Указом Президії Верховної Ради України від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України від 10 вересня 1991 року «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визнані державною власністю України.

Після припинення існування Союзу PCP правонаступником Української республіканської ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України.

Постановою президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 22 листопада 1991 року на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об`єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України створено ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

Рішенням Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року припинено право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» частиною земельної ділянки, загальною площею 45, 7475 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та внесено відповідні зміни до державного акта на право постійного користування землею.

Зазначене рішення органом місцевого самоврядування ухвалено з посиланням на повідомлення ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» від 29 березня 2005 року № 158 та ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 24 травня 2004 року № 0539/966 про припинення постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», площею 45, 7475 га, та прийняття її у комунальну власність.

Рішенням Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року припинено право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельною ділянкою, загальною площею 16, 5525 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району, скасовано виданий ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» державний акт на право постійного користування землею, серії ХР-10-40-003328, та передано в оренду ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» зазначену земельну ділянку строком на 25 років. 06 квітня 2006 року договір оренди земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі земель за № 01.

На підставі зазначених рішень Пересічанської селищної ради у Книзі записів державних актів про право постійного користування землею скасовано запис про реєстрацію державного акта на право постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води».

Рішенням Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0, 1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , для індивідуального дачного будівництва з віднесенням до категорії земель рекреаційного призначення.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 076916, ОСОБА_2 на підставі зазначеного рішення належить земельна ділянка, площею 0, 1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15 визнано недійсним рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» частиною земельної ділянки, загальною площею 45, 7475 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та рішення Пересічанської селищної ради від 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» частиною земельної ділянки, загальною площею 16, 5525 га, на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, площею 0, 1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , 19 листопада 2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах KOROLEV v. RUSSIA від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA від 15 січня 2009 року).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді здійснюється у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прокурор може представляти інтереси держави в суді у таких випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Дергачівської РДА та ФДМ України, заступник прокурора Харківської області зазначив, що Пересічанська селищна рада здійснила розпорядження земельною ділянкою державної власності з перевищенням своїх повноважень, оскільки такі повноваження належать Дергачівській РДА. Спірна земельна ділянка належала державі та була надана у постійне користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», а тому могла бути відчужена виключно за згодою держави. Ураховуючи, що державні органи неналежно виконали покладений на них обов`язок щодо захисту інтересів держави, апеляційний суд зробив правильний висновок про правомірність представництва прокурором інтересів держави в особі Дергачівської РДА та ФДМ України.

Зазначений правовий висновок у таких самих правовідносинах щодо підстав звернення прокурора до суду із позовом викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 619/1886/17 (провадження

№ 61-45230св18), у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 619/1884/17 (провадження № 61-45814св18), підстав відступити від нього не встановлено.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (тут і далі - у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до частини першої та пункту «ж» частини третьої статті 84 ЗК України (тут і далі - у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать, зокрема земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15, якою визнано недійсними рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та від 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» частиною земельних ділянок на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району, встановлено, що виключно Дергачівська РДА мала повноваження ухвалити відповідне рішення про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» належною державі землею оздоровчого призначення, в межах населеного пункту с. Березівське Дергачівського району, а тому питання про припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» повинно вирішуватися органом державної влади, а не органом місцевого самоврядування.

Урахувавши преюдиційний характер встановлених постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15 обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки ухвалено селищною радою за відсутності належних повноважень щодо розпорядження землями, які відносяться до земель державної власності.

Відповідно, апеляційний суд у цій справі зробив висновок про наявність підстав для визнання його недійсним та скасування.

Ураховуючи, що рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 1000 га, розташованої на АДРЕСА_2 , прийнято органом місцевого самоврядування з перевищенням повноважень, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого 05 листопада 2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

Верховним Судом під час розгляду цієї справи також враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), відповідно до змісту якого рішення сільської ради про вилучення із земель лісового фонду та введення у межі села земельної ділянки є незаконним як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави. Тому це рішення не створює правових наслідків незалежно від того, чи було воно скасоване судовим рішенням в іншій справі.Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - обласної державної адміністрації - означає, що держава як власник волю на відчуження цієї ділянки не виявляла. Правильним є висновок, що така ділянка вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення. Відсутність заперечення користувача земельної ділянки проти її вилучення, на що звертає увагу сільська рада, не свідчить про належний спосіб вилучення цієї ділянки із земель лісогосподарського призначення, а також про те, що був вияв волі повноважної особи на її відчуження. Таким чином, оскільки держава в особі обласної державної адміністрації не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, сільська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

В оцінці доводів касаційної скарги у справі, що переглядається, Верховний Суд керується тим, що селищна рада у цій справі також не є власником тієї земельної ділянки, якою розпорядилася, тобто діяла не з перевищенням відповідних власних повноважень, а за їх відсутності.

Застосовуючи наведений правовий висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду, суд також зробив висновок про відчуження спірної земельної ділянки без волі її власника - держави.

Відповідно, оспорювані рішення та державний акт не є тими документами, що правомірно могли створити у набувача очікування виникнення достатніх підстав для набуття прав на таку ділянку.

Суд не визнає необхідним для забезпечення надання захисту правам та інтересам сторони позивача визнання незаконними та скасування зазначених рішень органу місцевого самоврядування та державного акта. Такий спосіб захисту не відповідає критеріям ефективності та доцільності.

Єдиним достатнім та правомірним способом захисту прав та інтересів позивача є витребування спірної ділянки з незаконного володіння відповідача у державну власність.

Проте, Верховний Суд враховує, що такі доводи не наведено заявником у поданій ним касаційній скарзі, означене порушення, допущене судом апеляційної інстанції під час вирішення справи, не вплинуло на застосування ним дієвого та ефективного способу захисту, що привело до відновлення у правомірний спосіб порушеного права держави на землі рекреаційного призначення. А отже, врахувавши усі встановлені судами обставини справи, оцінивши ефективність застосованого судом способу захисту, Верховний Суд наведені недоліки визнає у цій справі достатньо формальними.

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет пропорційності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що правовідносини у цій справі пов`язані з вибуттям земельної ділянки з державної власності та становлять суспільний інтерес. Ураховуючи, що Пересічанська селищна рада розпорядилася належною державі земельною ділянкою оздоровчого призначення з порушенням вимог закону, звернення прокурора із зазначеним позовом відповідає суспільним інтересам та є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, оскільки полягає у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення та їх повернення у власність держави для задоволення потреб народу України у користуванні природними лікувальними властивостями землі для профілактики захворювань і лікування людей.

Аналогічні правові висновки з приводу спірних земельних ділянок, розташованих на території с. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського районувикладені Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 619/1886/17 (провадження № 61-45230св18), у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 619/1884/17 (провадження

№ 61-45814св18), підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи, зокрема, щодо пропуску позовної давності, недоведення належності державі спірної земельної ділянки, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Одночасно з наведеними висновками Верховний Суд встановив певні недоліки, допущені під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, пов`язані з вирішенням позову у частині скасування рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації земельної ділянки, запису про право власності в контексті ефективності способів застосованих способів захисту. Однак це в цілому не впливає на правильність оскаржуваного судового рішення по суті та не суперечить меті та завданню цивільного судочинства.

Встановлені формальні порушення, допущені судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність постановленого рішення, мають характер формальних міркувань, а тому з урахуванням принципу процесуальної економії Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга у цій частині також не підлягає задоволенню.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що спірна земельна ділянка вибула з власності поза волею її власника у спосіб, що не передбачений законом, земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність і відповідні висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими.

Верховний Суд встановив, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Б. І. Гулько

В. А. Стрільчук