Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 935/703/20
Провадження № 2/935/406/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17 червня 2020 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого-судді Пасічного Т.З.

при секретарі Сьомак Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Коростишів за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Також у вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який фактично з дня реєстрації в ньому не проживав. Актом депутата Коростишівської міської ради від 26.03.2020 року № 370 підтверджується, що відповідач не проживає за вказаною адресою. Позивач вказує, що відповідач має у власності майно для проживання та реєстрації, тому просить у судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 12.05.2020 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В будинку за вищевказаною адресою також зареєстрований відповідач, який не проживає у даному будинку більше одного року. Вказане підтверджується актом № 370 від 26.03.2020р.

Статтею 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України.

Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону.

Розглядаючи цивільну справу та спірні правовідносини, що регулюються житловим законодавством, суд зазначає, що ст. 47 Конституції України, ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права.

Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що відповідач втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не проживає без поважних причин тривалий час, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72, 116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних реєстраційному органу.

Реєстрація місця проживання відповідача в будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю.

У добровільному порядку вирішити спір не вдається.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільного вибору місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

На даний час відповідач житловою площею будинку позивача не користується без поважних причин, витрат по його утриманню не несе, постійно мешкає за іншою адресою, користування припинив добровільно, що підтверджено актом депутата № 370 від 26.03.2020 року, договір житлового найму відсутній, таким чином ним порушено право власності і вимога позивача щодо захисту порушеного права є законною, у зв`язку з чим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 10, 13, 76-81, 258, 263-265, 274, 280 ЦПК України, ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 72 Житлового кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , визнати таким, що втратив право користування житловим будинком, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Коростишівський районний суд Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.06.2020 року.

Суддя Т.З.Пасічний