РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/713/20

провадження у справі №2/0285/440/20

25 червня 2020 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суду Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б., за участі секретаря судового засідання Медяної І.В., та осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3 , представник ОСОБА_4 ,

представник третіх осіб: Пелешок І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, Орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_3 та її неповнолітню дочку ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити їх із вказаного житла без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що власником житлового будинку

АДРЕСА_1 була її сестра - ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 10.07.2006 року. 27.12.2007 року ОСОБА_6 уклала договір дарування житлового будинку, відповідно до умов якого вона подарувала вказаний будинок своєму сину ОСОБА_7 . За згодою ОСОБА_7 у спірний будинок вселились та були зареєстровані його співмешканка ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 1.12.2011 року між ОСОБА_8 та її сином ОСОБА_7 укладено договір про розірвання договору дарування житлового будинку від 27.12.2007 року, на підставі якого ОСОБА_6 знову набула право власності на спірний будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла все своє майно позивачці ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовились від спадщини. 8.11.2016 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2020 року позивачка ОСОБА_1 набула право власності на вказаний житловий будинок. Маючи намір продати спірний будинок ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідачки з приводу виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_5 на що остання відповідала відмовою.

В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позов, з підстав викладених у позовній заяві. Крім того зазначили, що право власності ОСОБА_6 на нерухоме майно, за згодою якої відповідачі були вселені та зареєстровані у спірному будинку, припинилось у зв`язку зі смертю останньої, а тому й відповідачі втратили право користування цим житлом. Позивач має намір відчужити будинок, однак проживання та реєстрація відповідача та її дочки у будинку позбавляє власника на розпорядження належним їй на праві власності майном.

У березні 2020 року ОСОБА_3 подала відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Зазначила, що у 2005 році вона познайомилась з ОСОБА_7 з яким у неї склались шлюбні відносини. У 2006 році за пропозицією ОСОБА_7 та за згодою його матері - ОСОБА_6 , яка була власником будинку, відповідач почала проживати у спірному будинку. 21.07.2006 року у період спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 народилась дочка ОСОБА_5 Після народження дитини, матір чоловіка ОСОБА_6 вирішила подарувати будинок сину ОСОБА_7 , для того, щоб її син і відповідач добудувались, здійснили ремонтні роботи, оскільки будинок потребував ремонту. Відповідач разом із ОСОБА_7 проводила ремонт, купували будівельні матеріали, оплачувала комунальні послуги. Згодом, відносно ОСОБА_7 було порушено кримінальне провадження, у зв`язку з чим останній розірвав договір дарування будинку. 26.02.2014 року за згодою власника будинку ОСОБА_6 , у будинку були зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , а 8.11.2016 ІНФОРМАЦІЯ_2 його матір ОСОБА_6 . На підставі заповіту ОСОБА_1 набула право власності на будинок. Відповідач неодноразово пропонувала, щоб позивач відшкодував їй понесені витрати на ремонт будинку, однак позивач не бажає відшкодовувати витрати на ремонт будинку. Оскільки відповідач тривалий час проживає у спірному житловому будинку, несе всі обов`язки наймача житла згідно ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України, вселилися в будинок за згодою власника, це житло є єдиним місцем проживання відповідачів, то правові підстави для визнання відповідача та її дочки такими, що втратили право користування житлом та виселення відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , та її представник просили відмовити у позові, з підстав викладених у відзиві на позов. Крім того представник зазначила, що у ОСОБА_3 та її дочки відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно, а тому їх виселення з житла призведе до порушення прав дитини. Також, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник запропонували позивачу ОСОБА_1 придбати у неї будинок за 10 тис. дол. США, однак остання відмовилась, вказавши що продасть будинок лише за 15 тис. дол. США.

У березні 2020 року позивач подала відповідь на відзив, у якому зазначила, що посилання відповідача на те, що вона фактично проживала як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 у спірному будинку, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року у встановлені такого юридичного факту було відмовлено. Також, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що вона проводила реконструкцію і ремонтні роботи у будинку, оскільки такі доводи ОСОБА_3 були предметом дослідження у справі за її позовом до ОСОБА_1 про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності та його поділ та рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 5.11.2019 року у задоволені такого позову було відмовлено. ОСОБА_3 не була членом сім`ї ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_7 , а тому її доводи, викладені у відзиві на позов про те, що вона вселилась та проживала у будинку, як член сім`ї власника будинку є безпідставними.

Представник Органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на те, що виселення неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призведе до порушення її прав, оскільки іншого житла у відповідача та її дочки не має, у останніх відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 10.07.2006 року, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 66,5 кв.м. (а.с. 4).

У буднику проживав син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с. 49).

27.12.2007 року ОСОБА_6 уклала договір дарування вказаного житлового будинку, відповідно до умов якого вона подарувала будинок своєму сину ОСОБА_7 .

1.12.2011 року між ОСОБА_8 та її сином ОСОБА_7 укладено договір про розірвання договору дарування житлового будинку від 27.12.2007 року, на підставі якого ОСОБА_6 знову набула право власності на спірний будинок (а.с. 52).

26.02.2014 року за згодою власниці спірного будинку ОСОБА_8 , у будинок вселились та були зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 (а.с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла все своє майно своїй сестрі, позивачці ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовились від спадщини (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 (а.с. 51).

8.11.2016 року померла власниця спірного будинку ОСОБА_6 .

Право власності на спірний будинок набула позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.2020 року (а.с. 4, 5).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Житомирської області від 27.08.2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_7 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2005 року по 31 серпня ІНФОРМАЦІЯ_5 - відмовлено. Зазначеним рішенням суду першої інстанції встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б дали змогу дійти висновку про наявність обставин на підтвердження факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_7 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (а.с. 24).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 5.11.2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 15.01.2020 року, відмолено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності та його поділ (а.с. 71).

В судовому засіданні встановлено, що у ОСОБА_3 , та неповнолітньої дитини ОСОБА_5 відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно, про що позивач не заперечила (а.с. 113).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житлом та її виселення є неправомірними, оскільки це призведе до порушення майнових прав дитини, для якої вказане житло є єдиним місцем проживання (а.с. 111).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що проживання і реєстрації місця проживання відповідача та її дочки у спірному будинку, порушує право позивача на розпорядження зазначеним нерухомим майном, оскільки позивач позбавлена права відчужити таке майно.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Аналогічний висновок щодо застосування зазначених норм права викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 309/2477/16-ц), а також відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14); від 16 листопада 2016 року (справа № 6-709цс16).

Судом встановлено, що відповідач не була членом сім`ї попереднього власника будинку ОСОБА_6 , а також її сина - ОСОБА_7 , що встановлено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 3.05.2018 року (справа № 285/1384/16-ц). Відповідач та її малолітня дочка вселились та були зареєстровані у будинку зі згоди попереднього власника будинку - ОСОБА_6 .

Право користування будинком відповідачем було похідним від права колишнього власника будинку - ОСОБА_6 , яке було припинено у зв`язку зі смертю останньої.

Належних доказів проживання ОСОБА_3 разом з попередньою власницею будинку ОСОБА_6 та ведення з нею спільного господарства відповідачем не надано, а відтак на неї не розповсюджуються положення ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР щодо права користування житловим будинком членами сім`ї власника такого будинку.

Відповідач та її малолітня дочка не є членами сім`ї й теперішнього власника будинку - ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач та її малолітня дочка не були членами сім`ї а ні попереднього, ні теперішнього власника житлового будинку, вселилась та була зареєстрована разом з дитиною у будинок лише за згодою попереднього власника будинку ОСОБА_6 , а новий власник нерухомого майна заперечує щодо проживання відповідача і її дочки у будинку та має намір продати спірне майно, то проживання та реєстрації відповідача з малолітньою дитиною у будинку позбавляє позивача права на розпорядження таким майном згідно вимог ст. 317 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстрована АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (зареєстрована АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 та виселити їх із житла.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстрована АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвалу суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 1 липня 2020 року.

Суддя Т.Б. Сташків