Єдиний унікальний номер судової справи 487/6151/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/1050/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 13 грудня 2017 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г. о 09 год. 47 хв. в приміщені цього ж суду та додаткове рішення цього ж суду, ухвалене цього ж дня суддею Нікітіним Д.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про усунення перешкод у розпорядженні майном,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції, правонаступником якого є Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Заводський ВДВС) про усунення перешкод у розпорядженні майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2012 року в провадженні Заводського ВДВС знаходились на виконанні виконавчі листи, видані на підставі судових рішень, за якими ОСОБА_1 був боржником, а стягувачами ОСОБА_2 (його батько) та ОСОБА_3 (його мати).

Постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Чигирик І.Г. від 18 липня 2013 року у виконавчому провадженні, за яким стягувачем був ОСОБА_2 , накладено арешт на все належне ОСОБА_1 майно.

У виконавчому провадженні, стягувачем за яким була ОСОБА_3 , державним виконавцем винесені постанови: постанова від 01 серпня 2013 року про стягнення з нього, як боржника, 32 144 грн. виконавчого збору; постанова від 11 лютого 2015 року про виділення в окреме провадження постанови в частині стягнення виконавчого збору, у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу; постанова від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору.

Виконавче провадження, стягувачем за яким був ОСОБА_2 , було закрито 04 квітня 2014 року у зв`язку з його виконанням, що, як на думку позивача, є підставою для скасування арешту майна боржника.

Постанови щодо стягнення виконавчого збору винесені у виконавчому провадженні, яке було відкрито за заявою особи, що не була уповноважена на вчиненні цих дій та мала психічні захворювання. В межах цього провадження будь-яких виконавчих дій не вчинялось, а виконавчий лист на суму боргу було повернуто за його ж заявою у зв`язку з заміною сторони виконавчого провадження.

Посилаючись на викладенні обставини, а також на те, що арештом нерухомості та стягненням виконавчого збору порушено його право власності, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, яке належить йому на праві власності, шляхом:

- скасування постанови головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Чигирик І.Г. від 18 липня 2013 року про арешт належного йому майна та оголошення заборони на його відчуження;

- скасування постанови державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Чигирик І.Г. від 01 серпня 2013 року про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 32 144 грн.;

- скасування постанови державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ворошилової А.В. від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження постанови про стягнення з нього виконавчого збору;

- скасування постанови державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ворошилової А.В. від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 32 144 грн., закривши виконавче провадження про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 32 144 грн.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, накладений постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18 липня 2013 року у виконавчому провадженні №38253930. В задоволені іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про скасування арешту майна боржника є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню, так як державний виконавець наклав арешт на все майно без визначення цього майна та його вартості, з огляду на ту обставину, що вартість будинку, на який на теперішній час накладений арешт, є значно більшою ніж 32 144 грн., суд дійшов висновку що діями державного виконавця був порушений принцип співмірності, тобто дотримання балансу між інтересами позивача та інтересами держави. Втручання в приватне життя, від якого захищає ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є обтяжливим, не було спрямоване на реальне виконання рішення, а відтак було безпідставним. Відмовляючи в задоволенні вимог про скасування постанов від 01 серпня 2013 року, 11 лютого та 12 лютого 2015 року (щодо стягнення виконавчого збору), закриття виконавчих проваджень, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем вимог.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13 грудня 2017 року стягнуто з Заводського ВДВС на користь ОСОБА_1 458 грн. судового збору.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2018 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року та додаткове рішення від 13 грудня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до Заводського ВДВС залишено без розгляду відповідно до п.4 ч.1. ст.257 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2018 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Також просив скасувати додаткове рішення та постановити нове, яким стягнути на його користь судові витрати з державного бюджету України через Державну казначейську службу України в Миколаївській області, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органами державної влади за бюджетною програмою 3504030.

Рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування арешту нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, накладеного постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18 липня 2013 року у виконавчому провадженні №38253930 сторонами не оскаржується, а тому не є об`єктом апеляційного розгляду.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами ст.383 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (ч.2 ст.384 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст.386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За змістом ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час прийняття державним виконавцем постанови від 01 серпня 2013 року про стягнення виконавчого збору) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є власником квартир за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 (том 1 а.с.15,16,17,18,19,20,21,22).

Під час проведення виконавчих дій при примусовому виконанні виконавчого листа за №2/1412/4541/2012, виданого 24 січня 2013 року Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 10 липня 2005 року в розмірі 100 000 грн., трьох процентів річних від простроченої суми боргу в сумі 3 180 грн. 82 коп., постановою головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Чигирик І.Г. від 18 липня 2013 року накладеного арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (ВП №38253930) (том 1 а.с.38).

Також, 01 серпня 2013 року, під час проведення виконавчих дій при примусовому виконанні виконавчого листа за №2/487/1263/2013, виданого 04 липня 2013 року Заводським районним судом міста Миколаєва на виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі за позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за розпискою від 20 вересня 2010 року у загальному розмірі 321 440 грн., постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 32 144 грн. (ВП №39004794) (том 1 а.с. 12,118).

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ворошилової А.В. від 11 лютого 2015 року виконавчий лист №2/487/1263/2013, виданий 04 липня 2013 року Заводським районним судом міста Миколаєва повернуто стягувачу, та виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору (ВП №39004794) (том 1 а.с.13).

Наступною постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Ворошилової А.В. від 12 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання постанови №39004794 від 01 серпня 2013 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 32 144 грн. (ВП №46497002) (том 1 а.с.14).

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до суду зі скаргою на вищевказані оскаржувані постанови державних виконавців у 2015 та 2016 роках.

За скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність державного виконавця, поданою у лютому 2015 року в порядку VII ЦПК України (2004 року), провадження у справі закрито.

У березні 2016 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії державних виконавців Заводського ВДВС, в якій просив визнати неправомірними дії державних виконавців ВДВС Чигирик І.Г. та ОСОБА_4 ; скасувати: постанову державного виконавця від 18 липня 2013 року про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, постанову головного державного виконавця Чигирик І.Г. від 01 серпня 2013 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 144 грн., постанову державного виконавця Ворошилової А.В. від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження стягнення з боржника виконавчого збору, постанову державного виконавця Ворошилової А.В. від 12 лютого 2015 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 144грн.; зобов`язати ВДВС закрити виконавчі провадження про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 32 144 грн. та зняти арешт з належного йому майна, який було накладено головним державним виконавцем Чигирик І.Г., номер запису про обтяження 1728712 та 1728963 на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2016 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії державного виконавця Заводського ВДВС щодо стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 неправомірними.

Скасовано постанови державного виконавця цього відділу від 01 серпня 2013 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 144 грн. (ВП №39004794), від 11 лютого 2015 року в частині виділення в окреме провадження стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору (ВП №39004794), від 12 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору (ВП № 46497002). В решті вимог скарги відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2018 року ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2016 року в частині визнання дій державних виконавців неправомірними та скасування постанов державних виконавців від 01 серпня 2013 року, від 11 лютого 2015 року щодо виділення в окреме провадження стягнення виконавчого збору та від 12 лютого 2015 року змінено в частині підстави задоволення скарги.

Вирішено вважати підставою визнання дій державних виконавців неправомірними та скасування постанов державних виконавців від 01 серпня 2013 року, від 11 лютого 2015 року щодо виділення в окреме провадження стягнення виконавчого збору та від 12 лютого 2015 року - відсутність умов, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (том 2 а.с.145-150).

На підставі вищевказаної постанови та заяви ОСОБА_1 постановою державного виконавця Заводського ВДВС від 17 квітня 2018 року у виконавчому проваджені №46497002 постановлено закінчити виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 32 144 грн. (том 2 а.с.152-153).

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів вважає, що спір, що виник між ОСОБА_1 та державними виконавцями Заводського ВДВС при виконанні судових рішень, регулюється нормами виконавчого провадження та має розглядатися за правилами ЦПК України щодо контролю за виконанням судових рішень.

Підставою для порушення провадження у такій справі має бути скарга боржника на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Звернення позивача з вимогами про скасування постанов державного виконавця у формі позовної заяви про усунення перешкод у користуванні власністю не змінює дійсного характеру правовідносин та не може свідчити про порушення його цивільних прав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

До того ж, на час перегляду справи в апеляційній інстанції, порушене право позивача було захищено, шляхом скасування оскаржуваних постанов державних виконавців та закриття виконавчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині ухвалення додаткового рішення, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення додаткового рішення), суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч.ч.2,3 вказаної вище статті, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов`язковою.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог процесуального права. Тому підстав для його скасування не має.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на неможливість виконання такого додаткового рішення є помилковим, внаслідок помилкового тлумачення діючого законодавства.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 26 червня 2020 року