ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5399/20 Справа № 183/7157/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 06.02.2015 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 19.03.2018 року був переведений на посаду начальника механізованого зерносховища.

12.10.2018 року за попереднім погодженням з профспілковим комітетом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002», його було звільнено з посади начальника механізованого зерносховища, за п.2 ст. 41 КЗпП України.

Як йому роз`яснили в адміністрації підприємства, його було звільнено, у зв`язку з втратою довіри за те, що 21.09.2018 року, начебто за його допомогою, з механізованого току незаконно було вивезено 4 540 кг соняшника на автомобілі ЗІЛ-130, державний номер НОМЕР_1 , а єдиним доказом незаконного вивезення соняшника є відеозапис з камер спостережень, встановлених на території зерносховища.

Вважає такі дії відповідача незаконними, тому 06.11.2018 року звернувся зі скаргою до Новомосковської місцевої прокуратури, у якій просив, в тому числі, допомогти йому в отриманні копії наказу про звільнення. Не маючи копії наказу про звільнення на руках, він вчасно не міг звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, а трудову книжку йому видали лише 17.10.2018 року, у книзі видачі трудових книжок він не розписувався, оскільки такого йому не було запропоновано. Між тим, розрахунок з ним було проведено своєчасно.

Таким чином, зазначає, що не вчиняв жодних винних дій, через які міг втратити довіру керівництва підприємства, тому прийнятий наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Вказує на те, що через звільнення знаходився в постійній психологічній та нервовій напрузі, що завдало йому моральної шкоди.

На підставі викладеного, просив:

визнати незаконним та скасувати наказ № 148-к/тр від 12.10.2018 року про його звільнення з посади начальника механізованого зерносховища СТОВ АВ «Вільне-2002», на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України;

поновити його на роботі на посаді начальника механізованого зерносховища Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002»;

стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 11 000,00 грн за період з 12.10.2018 року по 12.11.2018 року;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 року, від вимог стосовно стягнення моральної шкоди відмовляється.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про пропуск позивачем строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом. Що судом не було прийнято до належної уваги надані позивачем докази поважності причин пропуску такого строку.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 54-вк від 06.02.2015 року СТВО АФ «Вільне-2002» ОСОБА_1 прийнятий на посаду охоронника з 06.02.2015 (а.с. 61).

Згідно з копією трудової книжки, позивач 01.04.2018 року переведений на посаду начальника механізованого зерносховища на цьому ж підприємстві, на підставі наказу № 44-к/тр від 19.03.2018 року (а.с. 14).

02 квітня 2018 року між Сільськогосподарьским товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірмою «Вільне-2002» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності до якого ОСОБА_1 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 66), і у зв`язку з викладеним зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходи для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей

05.06.2018 року ОСОБА_1 ознайомлений з посадовою інструкцією начальника механізованого зерносховища, у відповідності до п.4.1 якої начальник механізованого зерносховища несе відповідальність за зберігання та якість продукції, що знаходиться у складах зерносховища.

На підставі наказу директора СТОВ АФ «Вільне-2002» № 189-ОД від 09.10.2018 року (а.с.57), на зазначеному підприємстві проведено службове розслідування, за результатами якого 11 жовтня 2018 року складено акт № 1 (а.с. 58).

Відповідно до бухгалтерської довідки від СТОВ АФ «Вільне-2002» за жовтень 2018 року, по закінченню реалізації соняшника ДП ІІ «Сантрейд» 31 жовтня була проведена інвентаризація залишків соняшника на складі № 3 мехтоку, в ході якої виявлена нестача у кількості 3 300 кг (а.с. 40), що також підтверджено інвентаризаційним описом (а.с. 54-55) та актом списання товарів № 805 від 31.10.2018 року (а.с. 56).

12 жовтня 2018 року у відповідності до наказу № 148-к/тр ОСОБА_1 звільнений з посади начальника механізованого зерносховища СТВО АФ «Вільне-2002», у зв`язку з втратою довіри, у відповідності до п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 62).

Звільнення ОСОБА_1 відбулося зі згоди профспілкової організації, засідання якої відбулося 12 жовтня 2018 року, про що свідчить відповідний протокол (а.с. 59-60).

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про своє звільнення 12.10.2018 року, про що свідчить його власноручний підпис, в той же день отримав трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до нього (а.с. 49-51), оригінал якої був оглянутий судом під час допиту свідка ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не забезпечив зберігання продукції, що знаходиться у складах зерносховища, порушив свої трудові обов`язки, передбачені статтею 139 КЗпП України, Договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02 квітня 2018 року та його посадовою інструкцією від 05.06.2018 року щодо дбайливого ставлення до майна власника, не вжив заходів для попередження збитків та забезпечення повного збереження зерна, що являє собою наявність винних дій начальника механізованого зерносховища, достатніх для втрати довіри до нього з боку керівника підприємства.

Посилання позивача на те, що його не ознайомлювали з наказом про звільнення, що трудову книжку він отримав не в день звільнення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 з поважних причин пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду.

Крім того, сам позивач не спростовував тієї обставини, що в день звільнення з ним проведений повний розрахунок

Згідно з матеріалами справи в день звільнення ОСОБА_3 отримав трудову книжку, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 14.11.2018 року, тобто з пропуском місячного строку.

Посилання позивача у заяві про поновлення строку, про його намагання отримати копію наказу через різні контролюючі органи та неможливість звернення до суду без копії наказу, не може бути розцінено судом, як поважна причина для поновлення порушеного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботу.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 5-1, 41, 139, 233, 234 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Доводи позивача, приведені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом, не прийняв до належної уваги надані ним докази поважності причин пропуску такого строку, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Згідно матеріалам справи, 12 жовтня 2018 року відповідно до Наказу № 148-к/тр ОСОБА_1 звільнений з посади начальника механізованого зерносховища СТВО АФ «Вільне-2002», у зв`язку з втратою довіри, у відповідності до п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 62).

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про своє звільнення 12.10.2018 року, про що свідчить його власноручний підпис, в той же день отримав трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до нього (а.с. 49-51), оригінал якої був оглянутий судом під час допиту свідка ОСОБА_2 , що виключає будь-які сумніви стосовно дійсності цього факту. Позивач не спростовував тієї обставини, що в день звільнення з ним проведений повний розрахунок

До суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 14.11.2018 року.

Посилання позивача на те, що він пропустив зазначений строк з поважних причин, оскільки намагався отримати копію наказу через різні контролюючі органи та неможливість звернення до суду без копії наказу, не може бути розцінено судом, як поважна причина для поновлення порушеного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботу.

Крім того, підставою для відмови у задоволенні позову є встановлені судом обставини справи про те, що ОСОБА_1 не забезпечив зберігання продукції, що знаходиться у складах зерносховища, порушив свої трудові обов`язки, передбачені статтею 139 КЗпП України, Договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02 квітня 2018 року та його посадовою інструкцією від 05.06.2018 року щодо дбайливого ставлення до майна власника, не вжив заходів для попередження збитків та забезпечення повного збереження зерна, що являє собою наявність винних дій начальника механізованого зерносховища, достатніх для втрати довіри до нього з боку керівника підприємства.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що 23.01.2019 року він подав до суду клопотання про витребування оригіналів відеозапису та фотоплівки, яке залишено судом без задоволення, та паперовий вид якого відсутній в матеріалах справи, що є підставою для висновку про необґрунтованість рішення суду, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, так як спростовуються матеріалами справи (а.с. 80-81, 108).

Приведені позивачем інші доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення в цій частині колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року залишити без змін в оскаржуваній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова