Справа № 570/997/19
Номер провадження 2/570/131/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Беднарчук Г.П.

сторін - Федосєєвої Є.А ОСОБА_1 , Стецюк Г.В.

представників сторін - ОСОБА_2 ; адвокатів Шевчук О.А., Шмайхеля А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що спадщину вона прийняла вчасно, однак, не вся спадщина охоплена виданим 27 лютого 2018 року свідоцтвом про право на спадщину за законом. Додатково зазначає, що нотаріус відмовився включити до переліку спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі - житловий будинок), та земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за цією ж адресою (надалі земельна ділянка), про що виніс дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії: від 24.01.2018р. та від 26.02.2019р.

Зазначає, що перша постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2018р. мотивована відсутністю державної реєстрації права власності за померлим, друга постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2019р. мотивована відсутністю визначення частки померлого ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та у земельній ділянці, яка розташована за тією ж адресою.

Додатково зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка набуті сином позивачки під час шлюбу з ОСОБА_7 , проте державна реєстрація права власності на вказане майно проведена за дружиною. ОСОБА_7 пережила ОСОБА_6 , спільно з позивачкою та її внуком прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , після чого сама померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Додатково зазначає, що підстави виникнення права власності на вказані вище земельну ділянку та житловий будинок, з урахуванням положень статей 57, 60 Сімейного кодексу України, беззаперечно свідчать про те, що це майно набувалося у спільну сумісну власність подружжя, і її син мав 1/2 частку у вказаному майні як другий з подружжя.

З огляду на наведене, позивачка вимушена звернутись до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно та просить:

- визначити, що частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва - і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

- визнати спадковим майном 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які належали ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- визнати за ОСОБА_3 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м.і який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - що становить 1/6 частки на вказаний' житловий будинок, та право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), - що становить 1/6 частки на вказану земельну ділянку.

У строк, встановлений судом, представником відповідача ОСОБА_5 було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначає, що спірна земельна ділянка та будинок не являються об`єктами спільної сумісної власності. Зокрема зазначає, що у п.1.1 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, зазначено: «Продавець передав, а покупець, яка діє з письмової згоди чоловіка ОСОБА_6 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломиє О. В. 05.01.2017 року за реєстр. № 34, прийняла у особисту приватну власність...земельну ділянку...». А тому, вважає, що земельна ділянка не може бути визнана спадковим майном, а відповідно - не може визнаватись право власності ОСОБА_3 на частку у цьому майні.

Крім того, зазначає, що спірний будинок ОСОБА_7 побудувала і ввела в експлуатацію на належній їй на праві особистої приватної власності земельній ділянці за особисті кошти від підприємницької діяльності.

Додатково зазначає, що позивачка на час оформлення своїх спадкових прав не ставила питання про визначення частки померлого в будинку і земельній ділянці.

А тому, за таких обставин, просить відмовити у задоволенні позову.

У строк, встановлений судом, позивачкою було подано відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого, на спростування тверджень сторони відповідача зазначає, що доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, спростовуються наданими до позовної заяви письмовими доказами - листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Коломиє О.В. № 29/01-16 від 29.01.2019 р., свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , та заявою ОСОБА_6 від 05.01.2017 р.

Крім цього зазначає, що доводи відповідача спростовуються і пунктом 4.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2017 р., з якого вбачається, що нотаріус роз`яснювавсторонам, що підписали договір, зміст статей 57-65, 74 Сімейного кодексу України, які регулюють право спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що безпідставним є посилання відповідача на постанову Рівненського апеляційного суду від 06.06.2019 р. у справі № 570/4509/18, оскільки у цій постанові суд апеляційної інстанції не визначав частку ОСОБА_6 у спільному майні подружжя, а лише звернув увагу на пункт 1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2017 р. та вказав на необхідність звернутися до суду з позовом про визначення частки померлого у спадковому майні; і що в даному випадку відповідачами повинні бути, крім спадкоємців ОСОБА_6 , ще й спадкоємці ОСОБА_7 .

Крім того доводи відповідачки про те, що спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудований ОСОБА_7 і введений нею в експлуатацію за особисті кошти від підприємницької діяльності, спростовуються таким:

1. відповідачем не надано доказів про розмір доходів, отриманих ОСОБА_7 від підприємницької діяльності; та про розмір витрат, понесених ОСОБА_7 на будівництво (реконструкцію) спірного житлового будинку;

2. відповідно до ч.2 ст.61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а тому доходи одного з подружжя, отримані від здійснення підприємницької діяльності, теж є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

3. ОСОБА_6 за свого життя і в період перебування у шлюбі з ОСОБА_7 також був зареєстрований як фізична особа-підприємець. А тому, як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 , будучи у шлюбі, отримували кожний доходи від підприємницької діяльності, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

4. спірний житловий будинок був побудований ОСОБА_3 ще у 2014 році, на її земельній ділянці, право власності на яку передала у 2017 році своїй невістці за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2017 р.

У строк, встановлений судом, представником відповідача ОСОБА_5 було подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких зазначає, що пояснення, міркування і аргументи, наведені позивачкою у відповіді на відзив підлягають відхиленню з наступних мотивів.

Зокрема, земельна ділянка не являється спільною сумісною власністю, оскільки у п. 1.1 договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки, зазначено наступне: «Продавець передав, а покупець, яка діє з письмової згоди чоловіка ОСОБА_6 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В. 05.01.2017 року за реєстр. № 34, прийняла у особисту приватну власність...земельну ділянку...».

Крім того, лист приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В. № 29/01-16 від 29.01.2019 p., свідоцтво про шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , заява ОСОБА_6 від 05.01.2017 p., на які посилається у відповіді на відзив позивачка, не являються доказами того, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.

Додатково зазначає, що так само не може бути доказом того, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, факт роз`яснення нотаріусом сторонам, що підписали договір купівлі-продажу земельної ділянки, зміст статтей 57-65, 74 СК України, про що йдеться в п. 4.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Щодо житлового будинку, сторона відповідача зазначає: на підтвердження розміру доходів, отриманих ОСОБА_7 від підприємницької діяльності, які вона використовувала на будівництво житлового будинку, в матеріалах справи наявні податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця ОСОБА_7 за 2015-2017 роки.

Додатково зазначає, що твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що спірний житловий будинок був побудований нею ще у 2014 році на її земельній ділянці, право власності на яку вона передала у 2017 році своїй невістці ОСОБА_7 за договором купівлі- продажу земельної ділянки від 05.01.2017 р. не підтверджується змістом вказаного договору, оскільки в п. 1.2 цього договору зазначено, що на земельній ділянці будівлі та споруди не розташовані, що в свою чергу спростовує твердження позивачки про те, що у 2017 році вона передала право власності на земельну ділянку, на якій уже на той час знаходився житловий будинок, який є предметом позову. Інші докази, на які посилається позивачка, не можуть підтверджувати наявність житлового будинку станом на 05.01.2017 р. на земельній ділянці, яку відчужила ОСОБА_3 ОСОБА_7 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.01.2017 р.

В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та пояснила щодо обставин, що нею були викладені як у позовній заяві, так і в наступних поданих суду документах.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Обґрунтувала свою позицію згідно тих пояснень, що були нею викладені у відзиві на позов так і в наступних поданих суду документах.

Представник органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області при вирішенні спору просить врахувати інтереси дитини та вирішити справу згідно чинного законодавства.

В подальшому представник в судове засідання не з`явилась та, згідно поданої заяви, просить справу розглядати без її участі.

Представник відповідачки заявив клопотання про закриття провадження у справі. Зазначає, що справа з аналогічним предметом позову і з тих же підстав уже розглядалася судом та розглядалася Апеляційним судом Рівненської області. А тому подання цього позову є зловживанням процесуальними правами, просить закрити провадження у справі.

Від відповідачки надійшли заяви про відкладення розгляду справи: 31.03.2020 та 22.06.2020, оскільки вона не може з`явитися в судове засідання через оголошений карантин у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19.

Представник відповідачки у судове засідання 31.03.2020 та 22.06.2020 не з`явився.

Позивачка та її представник наполягають на продовженні розгляду справи, оскільки в судовому засіданні була оголошена перерва після виступу як позивачки, так і відповідачки та їх представників у судових дебетах. Судове засідання мало б продовжитися зі стадії виступу у судових дебатах представника органу опіки та піклування, але вони подали заяву про продовження розгляду справи без їх участі; свою правову позицію висловили письмово.

Суд вважає за можливе продовжити розгляд справи без участі відповідачки та її представника.

Так, і відповідачкою, і її представником були надані пояснення: як письмово, так і усно; вони виступили у судових дебатах, обмінялися репліками.

Окрім того, відповідачка могла б заявити клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції, і таким чином прийняти участь у справі, однак цього не зробила.

За наведеного суд вважає, що заяви про відкладення розгляду справи спрямовані на затягування судового процесу.

При продовженні розгляду справи права відповідачки не будуть порушені.

Сторонами були заявлені клопотання про витребування доказів, які судом задоволені.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 10)

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи 178/2017 щодо майна ОСОБА_6 , спадкоємцями є: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла невістка позивачки - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 10)

Як зазначала позивачка, не вся спадщина охоплена виданим 27 лютого 2018 року свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Зокрема, нотаріус відмовився включити до переліку спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі - житловий будинок), та земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за цією ж адресою (надалі - земельна ділянка), про що було прийнято дві постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії: від 24.01.2018 р. та від 26.02.2019 р.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2018 р. мотивована відсутністю державної реєстрації права власності за померлим (т.1, а.с. 98)

Водночас, друга постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2019 р. мотивована відсутністю визначення частки померлого ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя у житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 та у земельній ділянці, яка розташована за тією ж адресою (т.1, а.с. 115)

За таких обставин позивачка була змушена звернутись до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності; та визнання права власності на спадкове майно.

Щодо позовних вимог в частині:

- визначення, що частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва - і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнання спадковим майном 1/2 частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Велика Омеляна і має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнання за ОСОБА_3 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частки від 1/2 частки ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,125 га, кадастровий номер :01:032:0054, що становить 1/6 частки на вказану земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Спірна земельна ділянка, кадастровий номер :01:032:0054, яка розташована за адресою: Рівненська область Рівненський район, село Велика Омеляна, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить ОСОБА_7 (т.1, а.с.19).

Підставою виникнення права власності є договір-купівлі продажуземельної ділянки, укладений між позивачкою та ОСОБА_7 05.01.2017 р.

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору, позивачка передала, а ОСОБА_7 , яка діяла з письмової згоди чоловіка ОСОБА_6 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В. 05.01.2017 року за реєстр. № 34, прийняла у особисту приватну власність вищезазначену земельну ділянку. (т.1 а.с.206)

Як вбачається з листа приватногонотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. №509/01-16 від 18.11.2019 року, в п.1.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки наявна технічна помилка в словосполученні «особисту власність». Зокрема, приватний нотаріус зазначає, що чоловік ОСОБА_7 ОСОБА_6 подав заяву про згоду на купівлю земельної ділянки за спільні кошти подружжя та зазначив, що вона набувається у спільну власність подружжя. (т.2, а.с.12).

Водночас, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок) та Правила ведення нотаріального діловодства (далі - Правила), затверджені відповідними наказами Міністерства юстиції України, що регламентують діяльність нотаріату, не містять визначення терміну технічна помилка.

Крім того, визначення терміну технічна помилка міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт. Такі норми містяться зокрема у Законах України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також у Постановах КМУ № 881 та № 882 від 30.11.2016; № 916 від 07.12.2016; № 979 від 21.12.2016; № 599 від 14.04.2017 та інших.

Статтею 8 Цивільного кодексу України надана можливість застосовувати аналогію закону у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані відповідними актами цивільного законодавства. Інститут аналогії в цивільному праві є правовим способом заповнення прогалин у праві, зміст якого полягає у виникненні цивільних прав та обов`язків також з дій фізичних та юридичних осіб, які хоч і не передбачені законом, але внаслідок загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов`язки. В доктрині аналогію закону визначають як застосування, у разі відсутності закону, що регулює дані відносини, закону, який регулює подібні суспільні відносини.

Статтею 47 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Аналогічне вимога встановлена п. 1 гл. 8 розділу 1 Порядку.

За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок).

У разі, якщо ж в документах ,на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку.

Оскільки законодавство, яке регулює діяльність нотаріату, прямо не забороняє приймати у нотаріальне провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу нотаріус може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою.

Пункт 6.12 Правил встановлює, що текст нотаріально оформлюваного документа (договору, заповіту, довіреності, заяви тощо) повинен бути викладений зрозуміло, чітко, грамотно, не повинен мати підчисток, з дотриманням вимог чинного законодавства.

Між тим, пунктом 6.13 Правил встановлений порядок виправлення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо).

За наведеного суд звертає увагу, що жодних виправлень ні в позасудовому порядку, ні в судовому порядку в договір внесено не було.

Крім того, договір купівлі-продажу земельної ділянки не оскаржувався, на даний час він є чинним.

А тому підстав для визнання майна вищезазначеної земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає.

За наведеного, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо решти позовних вимог.

Спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , дата державної реєстрації права власності - 08.02.2017 (т.1, а.с. 21).

В ході розгляду справи доводи відповідачки щодо того, що саме ОСОБА_9 побудувала і ввела в експлуатацію вищезазначений житловий будинок на належній їй на праві особистої приватної власності земельній ділянці за особисті кошти від підприємницької діяльності, не знайшли свого документального підтвердження.

Водночас, в судовому засіданні було встановлено, що спірний житловий будинок був побудований ще у 2014 році на земельній ділянці, що на той час належала позивачці.

Дана обставина підтверджується, в тому числі, робочим проектом ПАТ «Рівнегаз» з внутрішнього газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с.173-174).

Крім того, вищезазначений робочий проект містить Акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту системи газопостачання, датований 20.03.2015 р., що також спростовує твердження сторони відповідачки про те, що даний спірний будинок було побудовано виключно ОСОБА_7 (т.1, а.с.176).

В ході розгляду справи позивачка не довела суду, що будинок був побудований виключно нею, за отримані нею доходи.

Сторони не заперечували, що подружжя ОСОБА_10 мало доходи від підприємницької діяльності, і за ці кошти проводилося будівництво нерухомого майна.

Отже, за наведеного суд прийшов до висновку, що станом на 05.01.2017 року (дату купівлі-продажу земельної ділянки, на якій знаходився спірний будинок) житловий будинок на даній ділянці був побудований, однак не був введений в експлуатацію; і таке будівництво здійснювалося за кошти подружжя ОСОБА_10 .

В подальшому, між позивачкою та ОСОБА_7 05.01.2017 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :01:032:0054, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) відповідно до п.1.1 якого, позивачка передала, а ОСОБА_7 , яка діяла з письмової згоди чоловіка ОСОБА_6 , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. 05.01.2017 року за реєстр. № 34, прийняла у особисту приватну власність вищезазначену земельну ділянку. (т.1 а.с.206).

08.02.2017 року ОСОБА_7 ввела в експлуатацію житловий будинок, який був розташований на вищезазначеній земельній ділянці, що підтверджується декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснене на підставі будівельного паспорта №1238, замовником якого була зазначена ОСОБА_3 (т.1, а.с.235-238).

Станом на дату введення в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_7 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Отже, суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільною сумісної власності подружжя.

Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.2 даної статті, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ч.3 вказаної статті, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

При ухваленні рішення суд бере також до уваги правову позицію, сформовану за результатами розгляду аналогічних справ, згідно якої відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила 1/2".

За таких обставин суд вважає, що розмір частки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільній сумісній власності на вищезазначене майно становить по 1/2 частині.

З огляду на коло спадкоємців наявні підстави для ухвалення рішення, яким визнати за ОСОБА_3 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/6 частину майна - на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо заявленого клопотання про закриття провадження у справі, то суд не вбачає підстав для його задоволення.

З матеріалів позовної заяви та у ході розгляду справи № 570/997/19 не було встановлено, що позовні вимоги сформульовані ідентично тим, що мали місце при розгляді справи № 570/4509/18.

Також суд не вбачає у діях ОСОБА_3 зловживання правом.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 від імені та в інтересах якого діє законний представник-опікун ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно - задоволити частково.

Визначити, що частка ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_7 на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 частину.

Визначити, що частка ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ) в праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину.

Визнати спадковим майном 1/2 частки майна кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 149,7 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Визнати за ОСОБА_3 , як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на 1/6 частину майна - на житловий будинок загальною площею 149,7 м2, що за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_2 )

Відповідачка: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП суду невідомий, мешканка АДРЕСА_3 )

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 23.06.2020 року