Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.06.2020 Справа №607/26907/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суд позов до відповідачки ОСОБА_2 , у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що він з 23 жовтня 2003 року по 17 січня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 . За час проживання у шлюбі, ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на спірний будинок зареєстроване на відповідачку ОСОБА_2 . Однак, незважаючи на те, що вказане будинковолодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить їм порівну , по 1/2 частині кожному, у добровільному порядку вони не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна.

Посилаючись на наведене просив позов задовольнити.

11 грудня 2019 року судом відкрите провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

04 лютого 2020 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, згідно із яким заперечує проти викладених у позові обставин, покликаючись на те, що спірний будинок оздоблювався за її особисті кошти. Вона самостійно понесла витрати на проведення ремонту, зовнішнього облаштування будинку, виготовлення технічної документації і правовстановлюючих документів на будинок, самостійно оплачує комунальні послуги. Позивач ОСОБА_1 відмовлявся вкладати кошти у здійснення даних ремонтних робіт та виготовлення документації, посилаючись на відсутність коштів. Також, з 2013 року позивач не проживає у вказаному будинку. Крім цього вказала, що позивач не надає матеріальної допомоги на утримання їх неповнолітньої дочки, не сплачує аліментів, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по сплаті аліментів. Їх спільні діти проживають разом із нею у спірному будинку та перебувають на її утриманні. За вказаних обставин відповідачка вважає, що у даному випадку є підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя, а тому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 та просила зменшити його частку у вказаному житловому будинку до 1/4 частини.

07 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Данилюк О.Є. подав до суду відповідь на відзив, у якому вказує на безпідставність та необґрунтованість тверджень відповідачки, оскільки аліменти на неповнолітню дочку стягнуті із позивача рішенням суду від 28 жовтня 2019 року, яке ухвалювалося за його відсутності. При цьому, до вказаної дати, він самостійно у добровільному порядку перераховував відповідачці кошти в якості сплати аліментів на неповнолітню дочку. Також зазначив, що при наявності у відповідачки будь-яких майнових претензій щодо нього, вона вправі звернутися до суду з позовом. З цих підстав вважає, що відповідачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами наявність підстав для відступлення від засади рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку із чим просив позов задовольнити.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Данилюк О.Є. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, заяв про відкладення судового розгляду не подавала.

Судом установлено:

Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 23 жовтня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 січня 2018 року.

Від шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , про що складено актовий запис №9 Баворівської сільської ради Тернопільського району, якою 23 жовтня 2000 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу сторін народилась дочка ОСОБА_4 , про що складено актовий запис №06 Баворівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, якою 20 липня 2012 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 29 травня 2012 року Баворівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області на підставі рішення виконкому сільської ради №3 від 24 лютого 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності на житловий будинок з цокольним поверхом, мансардою і прибудовою «А», загальною площею 182,7 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Як убачається із Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб№49 виданої 03 лютого 2020 року Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, у житловому будинку АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 - заявник, ОСОБА_3 син, ОСОБА_4 дочка, а також зареєстрований але не проживає з 2013 року ОСОБА_1 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із вимогами ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності із вимогами статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо твердження відповідачки ОСОБА_2 про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/4 частку спірного житлового будинку, суд зазначає наступне.

Частинами 2-3 статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обгрунтування відповідачки підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя зводяться до того, що позивач ОСОБА_1 не брав участі у здійсненні ремонтних робіт спірного будинку, виготовленні технічної документації, а також несплатою позивачем аліментів на утримання неповнолітньої дочки, яка проживає разом із відповідачкою.

Судом установлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 2045 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 02 квітня 2019 року і до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 квітня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року пред`явлене до примусового виконання, на підставі чого 19 грудня 2019 року головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60902866.

Як убачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопадою М.І., станом на 19 грудня 2019 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість по сплаті аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно виконавчого листа №607/8006/19, у сумі 29317,20 гривень.

Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п.30 роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Позивач, на підтвердження своїх доводів про те, що ним сплачувалися аліменти ще до постановлення рішення суду про стягнення аліментів, надав суду копії квитанції, з яких убачається перерахування сум у якості сплати аліментів на рахунок відповідачки ОСОБА_1 , зокрема перекази коштів: 24.05.2019 року на суму 1206,03 гривень; 25.04.2019 року на суму 1400 гривень; 21.03.2019 року на суму 1120 гривень; 24.02.2019 року на суму 1105,53 гривень; 22.01.2019 року на суму 2500 гривень; 16.09.2019 року на суму 1020 гривень; 31.08.2019 року на суму 1105,53 гривень; 22.07.2019 року на суму 1105,53 гривень; 22.06.2019 року на суму 1105,53 гривень; 16.12.2018 року на суму 2512,56 гривень; 20.11.2018 року на суму 2512,56 гривень;17.05.2020 року на суму 2211,06 гривень;03.06.2020 на суму 2400 гривень.

Вимогами частини 3 ст. 70 Сімейного кодексу України визначені підстави для відступу від принципу рівності часток за рішенням суду, за умов, якщо з одним із подружжя проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Доводи відповідачки про наявність у позивача заборгованості по сплаті аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_5 , яка станом на 19 грудня 2019 року становила 29317,20 гривень, як на підставу відступлення від засад рівності часток подружжя суд вважає необґрунтованими, оскільки частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу України передбачена обов`язкова умова застосування, а саме: що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Позивачкою не доведено, що розмір аліментів, які стягуються із позивача на неповнолітню дочку ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу є недостатнім для забезпечення її фізичного та духовного розвитку.

Також, суд вважає неспроможними доводи відповідачки як на підставу відступлення від засаи рівності часток подружжя про те, що нею сплачуються комунальні послуги, які надаються у спірний будинок, оскільки зазначені обставини не є підставою для збільшення розміру її частки у спільному майні.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні відповідачкою суду не надано.

Сторонами не заперечувалося, що спірний будинок побудований за їх спільні кошти у період їх проживання у зареєстрованому шлюбі.

За вказаних обставин, судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні подружжя.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку поділу майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 1901,40 гривень сплаченого судового збору .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення - 19 червня 2020 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка