Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 473/6/18

провадження № 61-42482св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року у складі судді Ротар М. М. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2018 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_4 ), про розірвання договору, стягнення штрафу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 15 серпня 2016 року між ним та ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_2 був укладений договір № 30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту у місті Вознесенську Миколаївської області, за умовами якого ФОП ОСОБА_4 прийняв на себе зобов`язання на свій ризик особисто виготовити, транспортувати та встановити надмогильний комплекс з граніту (пам`ятник), а він зобов`язання прийняти та оплатити виконану роботу належної якості згідно договору. Безпосереднім виконавцем робіт визначено ОСОБА_2 , термін виконання робіт чотири місяці.

На виконання умов вказаного договору ним 16 серпня 2016 року було здійснено авансовий платіж в сумі 13 065,33 грн, проте станом на 29 грудня 2017 року ОСОБА_2 умови договору не виконано, гранітний комплекс не виготовлено.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив розірвати договір № 30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту у місті Вознесенську Миколаївської області, стягнути з ОСОБА_2 штраф в розмірі 100% від перерахованої суми коштів в розмірі 13 000 грн та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях пов`язаних з невиконанням умов договору, що впливає на його авторитет серед сім`ї, знайомих та сусідів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за домовленістю сторін відбулося розірвання договору, а саме замовник відмовився від договору, оскільки відповідач порушив строки його виконання, а виконавець повернув в повному обсязі сплачений авансовий платіж; пунктом 9.4.1 вказаного договору, на якій посилається позивач в обґрунтування вимог про стягнення штрафу у розмірі 100% авансового платежу, передбачено сплату пені, що не було предметом розгляду даної справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про розірвання договору та стягнення штрафу, щодо якого не надано обґрунтованого розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання умов договору на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту, не відноситься до категорії недоліків продукції (дефекту продукції), й відповідно з урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення такої шкоди, фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його прав, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України. Суди мали виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. Право на відшкодування моральної шкоди не може бути прив`язане до заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_2 був укладений договір № 30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту у місті Вознесенську Миколаївської області.

За умовами цього договору ФОП ОСОБА_4 прийняв на себе зобов`язання на свій ризик особисто виготовити, транспортувати та встановити надмогильний комплекс з граніту (пам`ятник), а ОСОБА_1 зобов`язання прийняти та оплатити виконану роботу належної якості згідно договору.

У підпункту 1.3 пункту 3 вказаного договору сторонами узгоджено, що безпосереднім виконавцем робіт є ОСОБА_2 .

Відповідно до підпунктів 5.1, 5.2 пункту 5 договору № 30 на виготовлення та встановлення надмогильного комплексу з граніту у місті Вознесенську Миколаївської області виконавець зобов`язався розпочати виконання робіт не пізніше п`яти днів з моменту отримання передоплати від замовника в розмірі 30% від загальної вартості робіт та виконати роботу протягом чотирьох місяців з правом дострокового виконання.

Підпунктом 6.8 пункту 6 договору передбачено, що загальна вартість робіт складає 40 000 грн.

Авансовий платіж вноситься замовником на передбачений договором картковий рахунок протягом 1 дня з дати підписання договору.

16 серпня 2016 року ОСОБА_1 здійснено авансовий платіж відповідно до умов договору в сумі 13 065,33 грн.

03 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 суму авансового платежу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Положеннями статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Положеннями частин першої та третьої статті 857 ЦК України підтверджено обов`язок підрядника виконати роботу відповідно до умов договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимог, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Згідно із частинами першою та третьою статті 858 ЦК України, якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; пропорційного зменшення ціни роботи; відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором. Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Аналогічні положення містяться і в частинах першій-п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою, зокрема, передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів»чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 761/26293/16-ц відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

За правилами статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Договір № 30 від 15 серпня 2016 року, укладений між сторонами не містить положень щодо виплати моральної шкоди у зв`язку із невиконанням чи неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань.

Крім того, позивач не надав суду достатніх доказів того, що йому були завдані моральні страждання діями відповідача, внаслідок невиконання договору.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини у цій справі та правові норми, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги про те, що суди фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його прав, не врахувавши презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко