Номер провадження: 22-ц/813/1462/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення вартості 1/2 частини спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, розподіл спільного майна в натурі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 роз`єднано. Виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачкою ОСОБА_2 під час шлюбу з відповідачем був придбаний автомобіль «Hyundai Santa Fe», д/н НОМЕР_1 , який 10.08.2017р. без згоди ОСОБА_2 був відчужений за договором купівлі продажу ОСОБА_3 за 140 000 гривень. Тому, позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду та просила, стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість 1/2 частини відчуженого без згоди подружжя спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Hyundai Santa Fe», д/н НОМЕР_1 , в розмірі 70 000 гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 70 000 грн. в рахунок грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля марки «Hyundai Santa Fe», 2005 року випуску,д/н НОМЕР_1 .

У апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи що виникають з трудових правовідносин.

Малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 16 червня 2020 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та доводів відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі Постанова) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2004 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року.

За час шлюбу було придбано автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., д/н НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі довідки рахунка №ААЕ071599 від 25.03.2015р., що підтверджується повідомленням регіонального сервісного центру в Одеській області від 06.10.2017р. №31/15/-5434. (а. с. 5).

Згідно повідомлення регіонального сервісного центру в Одеській області від 06.10.2017р. №31/15/-5434 автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., д/н НОМЕР_1 , відчужений за 140 000 гривень відповідачем на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №5141/2017/577174 від 10.08.2017р.. На укладання вказаного правочину позивачка своєї згоди не надавала (а. с. 17, 24-26).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи встановлено, що предмет спору, а саме автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., д/н НОМЕР_1 , дійсно є спільною сумісною власністю сторін у справі. Та оскільки, ОСОБА_3 підставі договору купівлі-продажу 5141/2017/577174 від 10.08.2017р. продав автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., д/н НОМЕР_1 , за 140 000 гривень, ОСОБА_2 має право на компенсацію 1/2 частини вартості від продаваного автомобіля, згідно чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи, є справедливими та зроблені з дотриманням вимог закону.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що згідно довідки-рахунку №ААЕ071599 від 25.03.2015р. ОСОБА_3 безоплатно передав спірний автомобіль відповідачу ОСОБА_1 , є його подарунком, тому автомобіль не є спільним нажитим майном та не належить до спільної сумісної власності майна подружжя, з огляду на наступне.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2004 року, що встановлено судом та не оспорюється сторонами.

Згідно, наданої Регіональним сервісним центром в Одеській області Міністерства внутрішній справ України, реєстраційної картки транспортного засобу «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., 16 квітня 2015 року зазначений автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 за довідкою-рахунком №ААЕ071599 від 25.03.2015р.. 10 серпня 2017 року спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3 за договором укладеним в ТСЦ №5141/2017/577174 від 10.08.2017р. (а. с. 18).

Відповідно до довідки-рахунка №ААЕ071599 від 25.03.2015р., вартість автомобіля «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в. 140 000 гривень (а. с. 20).

Згідно договору-купівлі продажу транспортного засобу № НОМЕР_2 /2017/577174, ОСОБА_1 зобов`язується передати у власність покупцеві ОСОБА_3 автомобіль «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., а покупець ОСОБА_3 зобов`язується сплатити продавцю ціну визначену договором, а саме 140 000 гривень (а. с. 24-26).

Матеріали справи не містять будь яких доказів того, що вищезазначені правочини визнані удаваними.

Отже, відповідачем, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу не доведено, що спірний автомобіль «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в. у НОМЕР_3 році він отримав безкоштовно чи в подарунок.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2005 р.в., дійсно є спільною сумісною власністю, а тому ОСОБА_2 має право на компенсацію 1/2 частини вартості спірного автомобіля, який був відчужений в період шлюбу без згоди іншого з подружжя.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, оцінював надані обома сторонами докази щодо предмету спору у сукупності, ним надано правильну оцінку обставинам й доказам по справі у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 16 червня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік