ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року

м.Суми

Справа №588/2053/18

Номер провадження 22-ц/816/1356/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07 квітня 2020 року в складі судді Соколової Н.О., постановлене у м. Охтирка,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила: 1) встановити, що оціночні судження «жаба» і «гнида» ОСОБА_2 у його листі до позивача від 31.01.2007 року, висловлені в образливій, брутальній формі; 2) встановити, що наслідком образ є завдання позивачу моральної шкоди; 3) відшкодувати моральну шкоду шляхом стягнення з пенсії ОСОБА_2 періодичних платежів в сумі 7446 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 31.01.2007 року відповідач надіслав на її адресу листа, який має оціночні судження в образливій, брутальній формі, зокрема, відповідач обізвав позивача «жабою» і «гнидою». Своїми образливими словами відповідач принизив її честь перед собою, гідність, самоповагу, відношення до себе. Відповідач показав свою зневагу, внаслідок чого вона втратила душевний спокій, до цього часу не може отямитись, змушена приймати ліки, щоб заснути, та заспокійливі, серцеві препарати, її переживання впливають на фізичне здоров`я та на самопочуття.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.04.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки висловлювання відповідача вжиті в образливій для неї формі, а також такими діями останнього було завдано моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не направлено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи скарги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що лист відповідача від 31.01.2007 року, в якому містяться спірні висловлювання, був адресований особисто їй.

Відповідач до судове засідання не з`явився, але про місце та час його проведення повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2007 року відповідач ОСОБА_2 написав листа позивачу, в якому використав образливі слова, назвав її «жаба» і «гнида» (а.с. 9).

Також, в матеріалах справи наявні інструкції з використання та застосування деяких медичних препаратів, долучених позивачем (а.с. 10-16), та виписка ОСОБА_1 з протоколу засідання ЛКК КУ «Сумська міська поліклініка №3 від 03.08.2007 року, консультативне дослідження від 03.02.2006 року, результати ультразвукового дослідження від 18.08.2011 року (а.с. 25-27).

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, зокрема, що інформація, поширена у листі, є оціночними судженнями і містить у собі фактичну критику дій та вчинків позивача щодо нього та не спрямована на приниження її честі та гідності, а підставою для написання вказаного критичного листа на адресу позивача було безпідставне та необґрунтоване направлення відповідача на лікування до Комунального закладу Сумської обласної ради «Обласна спеціалізована психіатрична лікарня № 2» у 2005 році за заявою ОСОБА_1 (а.с. 163-164).

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Отже, висловлювання чи суб`єктивна думка особи адресовані іншій особі, навіть якщо вони є оціночними судженнями, але вжиті у принизливій чи непристойній формі, можуть бути підставою для покладення на неї обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду у зв`язку з приниженням честі, гідності чи ділової репутації.

У справі, що переглядається, висловлювання «жаба» і «гнида», що були вжиті відповідачем у листі від 31.01.2007 року адресованого позивачу, вжиті у принизливій та непристойній формі, що дає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди та, враховуючи характер порушення немайнових прав, глибину душевних страждань позивача, стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн моральної шкоди.

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_1 , то вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Так, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Загальні способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України. До спеціальних же способів захисту належать, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Отже, вимоги позову про встановлення спірних оціночних суджень відповідача такими, що висловлені в образливій, брутальній формі, та встановлення, що наслідком образ є завдання позивачу моральної шкоди, є неналежним способом захисту прав.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи обставини звільнення скаржника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги та межі задоволення вимог ОСОБА_1 , з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 740,00 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07 квітня 2020 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 740,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 16 червня 2020 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко