Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/20214/14-ц

провадження № 61-7723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,
учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року у складі судді Гуменюк А. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк» або Банк) у липні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 77.1/АА-01013.08.2, згідно з умовами якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26 614,41 дол. США, з процентною ставкою 13,5 % річних, на строк до 12 червня 2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 12 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов`язувалась солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між Банком та позичальником до закінчення строку його дії.

Позивач також вказував, що ним виконано свої зобов`язання за кредитним договором та надано позичальнику кредитні кошти у сумі 26 614,41 дол. США. Проте позичальник та поручитель свої зобов`язання за кредитним договором та за договором поруки не виконують, заборгованості не погашають, внаслідок чого станом на 27 січня 2014 року загальна сума простроченої заборгованості за кредитом становить 17 618,75 дол. США, що еквівалентно 140 826,67 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості становить 3 724 793,45 грн; три проценти річних від суми простроченої кредитної заборгованості становлять 19 122,64 грн.

У зв`язку з зазначеним Банк просив суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану суму на його користь солідарно із відповідачів, а також присудити на його користь сплачений судовий збір.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ПАТ «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 12 червня 2008 року між нею та Банком укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язувалась солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, а також усіх додаткових угод до нього. Вказувала, що на момент укладення договору поруки мала стосунки із позичальником ОСОБА_1 , які у вересні 2008 року припинила, і у неї не було жодної інформації щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, а також укладення між ним та Банком додаткових угод до договору. Зауважила, що Банк їй, як поручителю, жодних повідомлень не направляв. Вважала, що договір поруки має бути припиненим з підстав, визначених частинами першою, четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки Банк тричі, без її згоди, як поручителя, змінював розмір процентів за користування кредитом, внаслідок чого значно збільшився обсяг її відповідальності. Крім цього, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2010 року у справі № 2-820/2010, яке набрало законної сили 12 листопада 2010 року, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, встановлено, що ОСОБА_1 не сплачував кредит з травня 2009 року, а отже, допустив невиконання зобов`язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього. Зазначила, що у грудні 2009 року Банк направив ОСОБА_1 листа з вимогою про дострокове розірвання договору та дострокове повернення кредитних коштів. Вимогу ОСОБА_1 одержав 09 грудня 2009 року, однак жодних дій протягом 30 днів не вчинив. У зв`язку з цим Банк скористався своїм правом звернути стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису. Зазначила, що дані обставини встановлені у рішенні суду і підтверджують, що договір поруки є припиненим. Також зазначила, що заявлена Банком вимога про дострокове розірвання кредитного договору та дострокове повернення коштів, яку позичальник одержав 09 грудня 2009 року, свідчить про те, що строк виконання основного зобов`язання настав у грудні 2009 року, і договір поруки є також припиненим, оскільки Банк не пред`явив до поручителя вимогу протягом шести місяців.

У зв`язку з зазначеним ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір поруки від 12 червня 2008 року, укладений між нею та Банком, припиненим.

ОСОБА_1 у грудні 2014 року пред`явив зустрічний позов до ПАТ «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про захист прав споживача та визнання частини кредитного договору недійсним.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 12 червня 2008 року між ним та Банком укладений кредитний договір № 77.1/АА-01013.08.2, за яким Банк надав йому кредитні кошти в розмірі 26 614,41 дол. США, з процентною ставкою 13,5 % річних, строком до 12 червня 2015 року. Згідно з пунктом 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов`язувався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості, що становить 584 % річних. Зазначив, що станом на час укладення кредитного договору розмір пені у сорок три рази перевищував розмір процентів за кредитом. Розмір процентної ставки за кредитом був змінений відповідно до укладених між ним та Банком додаткових угод від 17 жовтня 2008 року на 16,0 %, а за додатковою угодою від 25 лютого 2009 року змінився на 14,5 %. Вважав, що укладення кредитного договору та додаткових угод до нього відбулось з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживача», оскільки нарахована Банком пеня відповідно до пункту 3.6 кредитного договору перевищує суму боргу за кредитом більше ніж у двадцять шість разів. Пункт 3.6 кредитного договору порушує його права як споживача, оскільки ним порушується принцип рівності сторін договору.

У зв`язку з зазначеним ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215 ЦК України просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним пункт 3.6 кредитного договору від 12 червня 2008 року № 77.1/АА-01013.08.2, укладеного між ним та Банком, з моменту укладення кредитного договору.

Позивачем у березні 2015 року подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути солідарно із відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором в сумі 17 618,75 дол. США (сума простроченої заборгованості за кредитом) та 15 616 791,62 грн (за пенею та трьома відсотками річних), а також судові витрати у справі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним правочином відмовлено у повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання окремої частини кредитного правочину недійсною задоволено. Визнано недійсним пункт 3.6 кредитного договору від 12 червня 2008 року № 77.1/АА-01013.08.2, укладеного між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , з моменту укладення договору. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою задоволено. Визнано припиненим зобов`язання поруки між ОСОБА_2 та ПАТ «Родовід Банк» за договором поруки від 12 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_2 Стягнуто з ПАТ «Родовід Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 243,60 грн. Стягнуто з ПАТ «Родовід Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 243,60 грн. Стягнуто із ПАТ «Родовід Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 615,20 грн.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог та задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням була встановлена обставина направлення Банком 24 листопада 2009 року позичальнику листа з вимогою про дострокове розірвання договірних відносин, дострокового повернення суми кредитних коштів, сплати процентів та пені, а також попередження про стягнення заборгованості в порядку, передбаченому договором застави у випадку невиконання вимоги. Позичальник отримав лист-претензію 09 грудня 2009 року, яку мав виконати протягом 30 днів. Вказане свідчить про те, що строк виконання основного зобов`язання настав у 2010 році, проте позивач у встановлені законом строки не пред`явив до відповідачів позов. У зв`язку з цим зобов`язання відповідачів припинились. Також в якості підстав припинення поруки судом вказано і на збільшення обсягу відповідальності поручителя без наявності його згоди.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що пункт 3.6 кредитного договору порушує права позичальника, як споживача, оскільки умови цього пункту в договорі порушують принцип рівності сторін договору (пункт 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»), відповідно є несправедливими, у зв`язку з чим вказана частина правочину підлягає визнанню її недійсною.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції - залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки позов до позичальника ОСОБА_1 пред`явлений з порушенням позовної давності, що є підставою для відмови у їх задоволенні. Хоча суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не вказав на ці підстави, проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті, тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині. Позовні вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання задоволенню не підлягають, оскільки вказана заборгованість була нарахована в порядку пункту 3.6 кредитного договору, який визнаний судом недійсним в рамках розгляду вимог зустрічного позову ОСОБА_1 .

Також вимоги до поручителя пред`явлені позивачем безпідставно внаслідок припинення дії поруки, підстави припинення мали місце 17 жовтня 2008 року внаслідок збільшення відповідальності поручителя без його згоди. Отже, обставини, які відбувались в подальшому, вже не впливали на характер правовідносин, що виникли між сторонами у справі. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України та задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, висновків суду першої інстанції не спростовують. Апеляційна скарга переважно мотивована неповним з`ясуванням судом обставин справи у зв`язку з відсутністю доказів, що є обов`язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів. Рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

ПАТ «Родовід Банк» у листопаді 2017 року звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким первісний позов ПАТ «Родовід Банк» задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на обставини у справі, умови кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , умови договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_2 , норми ЦК України щодо виконання зобов`язань та позовної давності, на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 18 червня 2014 року у провадженні № 6-61цс14 (згідно з якою за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України)), зазначає, що Банк виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання кредитних коштів згідно з умовами кредитного договору, позивач надав всі необхідні докази законності та обґрунтованості позову, сторони встановили кінцевий строк повного погашення кредиту до 12 червня 2015 року, строк дії договору - до моменту виконання позичальником в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виканню в строк до 12 червня 2015 року.

Графік щомісячних платежів, як додаток до кредитного договору, дійсний лише у разі своєчасного виконання грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором. Зобов`язання з повного погашення кредиту у строк до 12 червня 2015 року включно встановлено як основне, оскільки позичальнику надано право погашати кредит і поза графіком. Детальний розпис сукупної вартості кредиту (графік платежів), який визначав строки сплати чергових платежів місцями, перестав бути складовою частиною кредитного договору з моменту виникнення простроченої заборгованості.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку заявник зазначає, що вони підписали кредитний договір з власної волі та за власним бажанням, визначивши та погодивши всі умови кредитного договору, своїм підписом сторони засвідчили згоду на його належне виконання, включаючи і штрафні санкції за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Не виконуючи умови кредитного договору, ОСОБА_1 усвідомлював настання відповідних штрафних санкцій, які будуть задіяні у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, але навмисно порушив умови кредитного договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 заявник зазначає, що суди не надали належну оцінку умовам договору поруки у взаємозв`язку з умовами кредитного договору, згідно з якими поручитель зобов`язалась солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між Банком та позичальником до закінчення строку його дії, при цьому умови кредитного договору не були виконані належним чином. Умова дії договору поруки до повного виконання основного зобов`язання відповідає судовій практиці. Строк поруки належить до преклюзивних строків, не є строком для захисту порушеного права, це строк існування самого зобов`язання поруки.

Окрім цього, ПАТ «Родовід Банк» наводить обставини, які істотно ускладнювали подання ним позову про дострокове повернення кредиту.

У квітні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк», у якому вона просить оскаржувані судові рішення, які є законними та обґрунтованими, залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

У квітні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк», у якому він просить оскаржувані судові рішення, які є законними та обґрунтованими, залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» призначено судді-доповідачу Закропивному О. В.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену касаційну скаргу передано Верховному Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 лютого 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» призначено судді-доповідачу Курило В. П.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року (з урахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року та ухвали Верховного Суду від 16 лютого 2018 року про надання строку для усунення недоліків) задоволено клопотання ПАТ «Родовід Банк» та поновлено строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року, відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою, витребувано матеріали справи № 761/20214/14-ц із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2018 року матеріли справи № 761/20214/14-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року № 3 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу та матеріали справи призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 324 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги)підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 335 ЦПК України(у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 337 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 12 червня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 77.1/АА-01013.08.2, за яким Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26 614,41 дол. США, терміном по 12 червня 2015 року включно, зі сплатою процентів в розмірі 13,50 % річних.

17 жовтня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили збільшити процентну ставку за кредитним договором до розміру 16,0 % річних та виклали у новій редакції розділ 7 «Особливі умови» кредитного договору.

25 лютого 2009 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили встановити процентну ставку за кредитним договором у розмірі 14,5 % річних та виклали у новій редакції розділ 7 «Особливі умови» кредитного договору.

Внаслідок укладення додаткових угод до кредитного договору розмір процентної ставки був змінений з 13,5 % до 16,0 % і з 16,0 % до 14,5 %. У підсумку розмір процентної ставки за кредитним договором становить 14,5 % замість 13,5 %, які були на момент укладення кредитного договору і договору поруки.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору позичальник зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом та нарахованими процентами щомісяця до 10-го числа кожного календарного місяця, шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок Банку № НОМЕР_1 у сумі 316,84 дол. США.

Згідно з пунктом 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов`язувався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

За уточненим розрахунком заборгованості станом на 02 березня 2015 року, наданим представником позивача, загальна сума простроченої заборгованості за кредитом складає 17 618,75 дол. США, заборгованість за пенею становить 15 537 017,07 грн, заборгованість за трьома відсотками річних від суми простроченої заборгованості становить 79 774,55 грн.

Пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів у зазначеному розрахунку, що становить 15 537 017,07 грн, розрахована відповідно до пункту 3.6 кредитного договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 червня 2008 року № 77.1/АА-01013.08.2 між Банком та ОСОБА_2 12 червня 2008 року укладений договір поруки.

На дату укладення договору поруки процентна ставка за кредитним договором становила 13,5 % річних.

У пункті 5.5 договору поруки сторони визначили, що зміни цього договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод.

Згідно з пунктом 4.3 договору поруки цей договір припиняється припиненням дії кредитного договору, а також у випадках, передбачених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області у справі № 2-820/2010 від 28 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2010 року, за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, встановлено, що позичальник ОСОБА_1 з травня 2009 року не сплачував грошові кошти в погашення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2008 року № 77.1/АА-01013.08.2 та додатковою угодою до нього від 17 жовтня 2008 року. Банк направив позичальнику лист-претензію від 24 листопада 2009 року № 10.4-11-б.23416 з повідомленням про існування простроченої заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2008 року в сумі 4 849,29 дол. США та вимогою про дострокове розірвання договірних відносин, дострокове повернення суми кредитних коштів, сплату процентів та пені, а також попередження про стягнення заборгованості в порядку, передбаченому договором застави у випадку невиконання вимоги. Позичальник отримав лист-претензію 09 грудня 2009 року, яку мав виконати протягом 30 днів.

Під час розгляду справи відповідачами зроблені заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності. Вказані заяви мотивовані тим, що останній платіж був вчинений позичальником у травні 2009 року, що Банком був змінений строк виконання основного зобов`язання на 09 січня 2010 року, а позов пред`явлений до суду лише 07 липня 2014 року. Ці обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, та підтверджуються матеріалами справи.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах встановлених договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

У рішенні Менського районного суду Чернігівської області у справі № 2-820/2010 від 28 вересня 2010 року за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яке набрало законної сили 12 листопада 2010 року та є преюдиційним відповідно до частин першої, третьої статті 61 ЦПК України в редакції, що діяла під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлено, що Банком направлено позичальнику лист-претензію від 24 листопада 2009 року № 10.4-11-б.23416 з повідомленням про існування простроченої заборгованості за кредитним договором та вимогою про дострокове розірвання договірних відносин, дострокове повернення суми кредитних коштів, сплату процентів та пені, а також попередження про стягнення заборгованості в порядку, передбаченому договором застави у випадку невиконання вимоги. ОСОБА_1 отримав лист-претензію 09 грудня 2009 року, яку мав виконати протягом 30 днів, тобто у січні 2010 року.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом та пені, кредитор (позивач) відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, на що суд першої та апеляційної інстанцій правильно звернули увагу та керувались при прийнятті оскаржуваних рішень.

Щодо позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, у зв`язку зі зміною строку виконання основного зобов`язання, що наступив у січні 2010 року, Банк, який звернувся з позовом до суду у липні 2014 року, пропустив установлену законом трирічну позовну давність для своїх позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Відповідно суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовуПАТ «Родовід Банк», оскільки позов ним пред`явлений з порушенням позовної давності, що є підставою для відмови у його задоволенні. При цьому апеляційний суд правильно звернув увагу, що хоча суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не вказав на ці підстави, проте вказане не призвело до неправильного вирішення ним справи по суті.

Додатково до аргументу апеляційного суду, що позовні вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання задоволенню не підлягають, оскільки вказана заборгованість була нарахована в порядку пункту 3.6 кредитного договору, який визнаний судом недійсним в рамках розгляду вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Таким чином, доводи касаційної скарги про кінцевий строк повного погашення кредиту до12 червня 2015 року, строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 12 червня 2015 року, та строк дії договору до моменту виконання позичальником в повному обсязі взятих на себе зобов`язань не спростовують встановлених фактичних обставин справи та правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому відхиляються колегією суддів.

Щодо оспорюваного пункту 3.6 кредитного договору за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції станом на дату укладення кредитного договору) договір про надання фінансових послуг повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення кредитного договору) передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, у випадку, коли у договорі споживчого кредитування встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, то таке положення договору є несправедливим.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (пункт 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору Банком відкрита позичальнику невідновлювальна кредитна лінія на загальну суму 26 614,41 дол. США, сума простроченої заборгованості за кредитом, яку просив стягнути позивач з відповідачів, складає 17 618,75 дол. США.

Згідно з пунктом 3.6 кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов`язувався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню в розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості, у свою чергу позивач у своїй заяві про збільшення позовних вимог від 02 березня 2015 року просив суд стягнути солідарно із відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 618,75 дол. США (сума простроченої заборгованості за кредитом) та 15 616 791,62 грн (за пенею та трьома відсотками річних), причому Банком у цьому розрахунку була використана ставка в розмірі 1,6 % при обчисленні пені за порушення строків повернення кредиту та процентів, що в межах річної позовної давності досягає 584 % річних від суми простроченої заборгованості.

За таких умов, суди попередніх інстанцій, зважаючи на те, що пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості в розмірі 15 537 017,07 грн значно перевищує суму боргу за кредитом, дійшли правильного висновку, що пункт 3.6 кредитного договору порушує права позичальника, як споживача, оскільки умови цього пункту в кредитному договорі порушують принцип рівності сторін договору (пункт 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»), отже, є несправедливими, у зв`язку з чим обґрунтованими є зустрічні вимоги відповідача ОСОБА_1 про визнання пункту 3.6 кредитного договору недійсним.

Таким чином, посилання касаційної скарги Банка на принцип свободи договору, необхідність виконання сторонами кредитного договору та договору поруки, що передбачено їх умовами та статтею 629 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги та відхиляються колегією суддів.

Щодо припинення зобов`язання поруки за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі. Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 559 ЦК України (у редакції станом на дату укладення договору поруки, зміни Банком строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором та розгляду справи судом першої інстанції) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Оскільки внаслідок укладення додаткових угод до кредитного договору розмір процентної ставки був змінений, а саме: відбувалось її збільшення з 13,5 % до 16,0 %, а потім - з 16,0 % до 14,5 %, умови пункту 5.5 договору поруки передбачають, що зміни цього договору відбуваються у порядку укладення додаткових угод, але відсутнє погодження збільшення відповідальності поручителя, що була встановлена при укладенні договору поруки 12 червня 2008 року лише на рівні 13,5 % процентної ставки за кредитним договором, то обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про припинення її поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Таким чином, з огляду на відсутність інформованості поручителя про підвищення процентної ставки за кредитним договором та її згоду відповідати солідарно із позичальником за виконання останнім зобов`язань у новому, збільшеному обсязі, доводи касаційної скарги про неправильність висновків судів щодо задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , посилання на невиконання відповідачами своїх зобов`язань за укладеними договорами та наявність непогашеної заборгованості, пункти 1.1, 1.2 договору поруки не можуть бути прийняті та відхиляються колегією суддів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером правовідносин, належним чином встановили у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, надали належну оцінки наданим учасниками справи доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 зазначеної Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України», ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанціївідповідно до положень статті 335 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).

Посилання Банка на існування обставин, які ускладнювали подання ним позову про дострокове повернення кредиту, не може бути підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень. До того ж, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому не може на стадії касаційного провадження надати правову оцінку таким обставинам, на які посилається позивач.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку з урахуванням статті 324 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 324, 335, 337 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги), статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков А. С. Олійник
С. О. Погрібний Г. І. Усик