Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 175/2329/18

провадження № 61-5043св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року у складі судді Озерянської Ж. М.та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтований тим, що 25 червня 2013 року та 17 липня 2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено два аналогічнідепозитні договори.

Відповідно до депозитного договору від 25 червня 2013 року № SAMDN6874 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) з особовим рахунком за вкладом № НОМЕР_1 , із правом поповнення та ставкою 8,5 % річних у день укладення договору позивач уніс на зазначений особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 5 125,00 дол. США.

Згідно з депозитним договором від 17 липня 2013 року №SAMDN6990 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) із особовим рахунком за вкладом№ НОМЕР_2 , із правом поповнення та ставкою 8,5 % річних у день укладання договору позивач уніс на зазначений особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 4 988,00 дол. США.

Позивач здійснював поповнення за депозитними договорами. Після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим (далі - АРК) він переїхав на постійне проживання до м. Києва, а пізніже на постійне місце проживання до м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача щодо ненарахування процентів за вказаними договорами та розблокування його рахунків.

14 травня 2014 року позивач звертався до банку з письмовою заявою про повернення йому грошових коштів та процентів за депозитними договорами.

28 травня 2014 року отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідь про неможливість виконання банком своїх обов`язків за цими договорами, відповідно до якої відповідальність банк перекладає на Російську Федерацію. Позивач надав розрахунки заборгованості відповідача станом на день ухвалення судового рішення.

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд розірвати депозитний договір № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти та нараховані проценти станом на 25 червня 2014 року за депозитним договором № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року у сумі 25 394,93 дол. США; проценти, нараховані з 26 червня 2014 року до дня ухвалення судового рішення; три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за депозитним договором № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року за період з 26 червня 2014 року до дня ухвалення судового рішення у національній валюті; пеню врозмірі 3 % за кожен день прострочення вартості фінансової послуги за депозитним договором № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року за один рік до дня ухвалення судового рішення у національній валюті; розірвати депозитний договір № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти та нараховані проценти станом на 17 липня 2014 року за депозитним договором № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року у сумі 16 831,04 дол. США; проценти, нараховані з 18 липня 2014 року до дня ухвалення судового рішення; три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за депозитним договором № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року за період з 18 липня 2014 року до дня ухвалення судового рішення у національній валюті; пеню врозмірі 3 % за кожен день прострочення вартості фінансової послуги за депозитним договором № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року за один рік до дня ухвалення судового рішення у національній валюті.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позов задоволено частково.

Розірвано депозитний договір № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року, укладений шляхом оформлення «Заявления № SAMDN6874 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» з особовим рахунком за вкладом № НОМЕР_1 , стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти та нараховані проценти станом на 25 червня 2014 року у сумі 25 394,93 дол. США, що еквівалентно 691 900,10 грн; прості проценти, нараховані з 26 червня 2014 року (включно) до 13 серпня 2018 року (включно) у сумі 8 918,14 дол. США, що еквівалентно 242 980,07 грн; три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13 серпня 2015 року (включно) до 13 серпня 2018 року (включно) у розмірі 2 327,87 грн; пеню у розмірі 3 % вартості фінансової послуги за кожен день прострочення надання послуги споживачеві за один останній рік у розмірі 1 764,34 грн, а всього 998 972, 38 грн.

Розірвано депозитний договір № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року, укладений шляхом оформлення «Заявления № SAMDN6990 на оформление вклада «Стандарт» на 12 мес.» з особовим рахунком за вкладом № НОМЕР_2 , стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти та нараховані проценти станом на 17 липня 2014 року у сумі 16 831,04 дол. США, що еквівалентно 458 571,78 грн; прості проценти, нараховані з 18 липня 2014 року (включно) до 13 серпня 2018 року (включно) у сумі 5 824,46 дол. США, що еквівалентно 158 690,90 грн; три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 13 серпня 2015 року (включно) до 13 серпня 2018 року (включно) у розмірі 41 309,15 грн; пеню у розмірі 3 % вартості фінансової послуги за кожен день прострочення надання послуги споживачеві за один останній рік у розмірі 1 169,35 грн, а всього 659 741,18 грн. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 352,40 грн, у дохід держави - 8 810,00 грн.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 має право вимоги до банку про розірвання депозитних договорів, стягнення процентів, нарахованих на депозитні вклади, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та пені у розмірі 3 % вартості фінансової послуги внаслідок порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язань за цими договорами. Всупереч нормам цивільного законодавства відповідач не повернув позивачеві суми вкладів разом із нарахованими відсотками, чим порушив умови укладених між сторонами договорів банківського вкладу та права позивача вільно розпоряджатися власними коштами.

Задовольняючи позов частково в частині нарахування трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності і того, що прострочення грошового зобов`язання є триваючим у часі, виходив з того, що три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню лише за останні 3 роки (з 13 серпня 2015 року до 13 серпня 2018 року) до дня ухвалення судом рішення, а не з часу порушення відповідачем зобов`язання - 16 травня 2014 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, просило скасувати оскаржувані рішення в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» процентів, нарахованих за депозитними вкладами з 26 червня 2014 року до 13 серпня 2018 року, з 18 липня 2014 року до 31 липня 2018 року, та трьох процентів річних, направити в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

25 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

25 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року до закінчення касаційного розгляду справи.

08 квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

07 травня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.

Суди не звернули уваги та не надали правової оцінки тому, що позивач укладав строкові депозитні договори, а пролонгація здійснювалася на той самий строк, на який укладався первісний договір.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки тому, що позивач ініціював припинення дії договорів, звернувшись 14 травня 2014 року до банку із заявою про повернення грошових коштів та розірвання банківських договорів.

Суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив одночасно стягнуту суму в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті, що суперечить правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 1622/17061/2012, провадження № 61-2842св18.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідач не спростував його письмових доказів про укладення з ОСОБА_1 договорів банківського вкладу та внесення коштів на рахунок за вкладами. Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та встановили всі обставини справи.

Щодо одночасного зазначення в резолютивній частині рішення стягнутої суми в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті, то ОСОБА_1 погодився з цими доводами касаційної скарги та просив посилання на гривневий еквівалент виключити.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд переглядає судові рішення лише в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» процентів, нарахованих за депозитними вкладами з 26 червня 2014 року до 13 серпня 2018 року, з 18 липня 2014 року до 31 липня 2018 року, та трьох процентів річних.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 червня 2013 року та 17 липня 2013 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено два аналогічні депозитні договори.

Відповідно до депозитного договору від 25 червня 2013 року № SAMDN6874 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) з особовим рахунком за вкладом № НОМЕР_1 , із правом поповнення та ставкою 8,5 % річних у день укладення договору позивач уніс на зазначений особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 5 125,00 дол. США.

Згідно з депозитним договором від 17 липня 2013 року №SAMDN6990 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) із особовим рахунком за вкладом№ НОМЕР_2 , із правом поповнення та ставкою 8,5 % річних у день укладання договору позивач уніс на зазначений особовий рахунок грошові кошти у початковій сумі 4 988,00 дол. США.

Відповідно до пункту 3 договорів у випадку, якщо у зв`язку із закінченям строку вкладу клієнт не заявив банку про бажання поверненути вклад, договір автоматично продовжується ще на один строк. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта.

Суд першої інстанції дослідив оригінали депозитних договорів, оригінали квитанцій та виписок за депозитними рахунками та встановив, що позивач відповідно до пункту 1 вказаних депозитних договорів неодноразово поповнював зазначені рахунки.

Після незаконної анексії Російською Федерацією АРК, він переїхав на постійне проживання до м. Києва, а пізніже на постійне місце проживання до м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача щодо ненарахування процентів за вказаними договорами та розблокування його рахунків.

14 травня 2014 року позивач звертався до банку з письмовою заявою про повернення йому грошових коштів та процентів за депозитними договорами.

28 травня 2014 року отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідь про неможливість виконання банком своїх обов`язків за цими договорами, відповідно до якої відповідальність банк перекладає на Російську Федерацію. Позивач надав розрахунки заборгованості відповідача станом на день ухвалення судового рішення.

09 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримав у Печерській філії ПАТ КБ «ПриватБанк» дві детальні виписки за його рахункам за 2010-2014 роки, згідно з якими з 25 червня 2013 року до 26 лютого 2014 року на рахунку № НОМЕР_1 за депозитним договором № SAMDN6874 від 25 червня 2013 року обліковувалося 25 216,00 дол. США, після коректного перерахунку банком нарахування процентів сума становила 25 394,93 дол. США. Згідно з випискою за період з 17 липня 2013 року до 17 березня 2014 року на рахунку № НОМЕР_2 за депозитним договором № SAMDN6990 від 17 липня 2013 року обліковувалося 16 831,04 дол. США, після коректного перерахунку банком нарахування процентів сума не змінилася та становить 16 831,04 дол. США.

Суди встановили, що відповідач із квітня 2014 року в односторонньому порядку припинивнараховувати проценти за вказаними депозитними договорами. Останнім днем роботи відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК було 14 травня 2014 року.

Згідно з довідкою від 21 березня 2018 року№ F6B9UA0TTHSPOF8 виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» залишок коштів на особових рахунках позивача станом на 28 лютого 2018 року такий: на особовому рахунку № НОМЕР_1 (за договором № SAMDN6874) - 25 394,93 дол. США; на особовому рахунку № НОМЕР_2 (за договором № SAMDN6990) - 16831,04 дол. США.

09 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердив наявність у них повної інформації про депозитні договори та залишок грошових коштів позивача на рахунках Банку, проте кошти ОСОБА_1 не повернено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Задовольнивши позов частково, суди встановили та дослідили всі фактичні обставини справи, належним чином оцінили всі надані сторонами докази та дійшли обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення спірних договорів банківських вкладів, а ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх зобов`язань перед позивачем за вказаними договорами щодо повернення коштів за вкладами і процентів за користування ними.

Верховний Суд виходить з того, що банк не повернув позивачеві суму вкладу та нараховані відсотки за його заявою про дострокове розірвання договорів банківського вкладу, надані у справі докази, а саме, заяви на оформлення вкладів та квитанції про отримання коштів, відповідають письмовій формі договору банківського вкладу і є доказами укладення вказаного договору та внесення грошової суми на вкладні (депозитні) рахунки вкладника.

Суди обґрунтовано взяли до уваги банківські виписки, як належні докази підтвердження внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк», а банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов`язань перед позивачем за вказаними вище договорами банківського вкладу та не довів факту повернення грошових коштів, унесених на депозит відповідно до статті 81 ЦПК України 2017 року.

Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 316/265/17, провадження № 61-4981св19, зокрема, дійшов висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотримано, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-997цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Суди встановили, що на звернення ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів банк зобов`язання з повернення коштів не виконав.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Невиконання банком депозитного договору порушило співвідношення майнових, інтересів сторін і позбавило позивача як заінтересовану сторону того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому є підстави для розірвання зазначеного депозитного договору.

Суди дійшли обгрунтованого висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання за договорами банківського вкладу від 25 червня 2013 року та 17 липня 2013 року, факт укладення яких та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними доказами, термін дії договорів не закінчився у зв`язку з автоматичною пролонгацією відповідно до пункту 3 договорів, що відповідач не спростував.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його повернення вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти (абзац другий частини шостої статті 1061 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити борг з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, з відповідача підлягає до стягнення пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19.

Задовольнивши позов частково, суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право вимоги до банку про розірвання депозитних договорів, стягнення відсотків, нарахованих на депозитні вклади, та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання і пені у розмірі 3 % вартості фінансової послуги внаслідок порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх зобов`язань за цими договорами.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими за договорами банківського вкладу, оскільки суди при стягненні відсотків за договорами банківського вкладу врахували встановлену процентну ставку, а також те, що після звернення позивача у 2014 році до банку із проханням повернути вклад та розірвати договір розірвання договору та відповідної виплати не відбулось.

Посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15 в частині застосування процентної ставки в розмірі 1 % при автоматичній пролонгації дії договорів Верховний Суд до уваги не бере, оскільки у тій справі встановлені інші обставини, а саме про строковий депозитний договір, умовами якого не передбачено пролонгацію, і після припинення його дії дійсно повинна застосовуватися процентна ставка «на вимогу», яка становить 1 %.

Доводи касаційної скарги про безпідставність стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та пені не заслуговують на увагу, оскільки їх нарахування є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати відсотків на суму вкладу за умовами договору.

Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги та відзиву на неї, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив одночасно стягнену суму в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті, що суперечить правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 1622/17061/2012, провадження № 61-2842св18, не дають підстав для скасування судових рішень, з огляду на зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини у справі «ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ» зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. У цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини нагадав, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави ( Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, § 56, рішення від 20 жовтня 2011 року).

Перевіривши доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі, власного тлумачення обставин справи, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження, то згідно із статтею 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко