Єдиний унікальний номер 725/8/20
Номер провадження 2/725/3/20
10.06.2020 року Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі: головуючого судді Іщенко І. В. за участю секретаря судового засідання Пентелюк П.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Третя особа що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального Войціховський Андрій Васильович про поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, виділ часток в майні подружжя, визнання права власності на 1/2 частку, -
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про про поділ спільного майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, виділ часток в майні подружжя, визнання права власності на 1/2 частку. Зазначає, що він офіційно перебував у шлюбі з 22 листопада 1991 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 . Під час шлюбу, ним з відповідачкою було придбано майно : земельні ділянки та квартира. Стверджує, що 28.12.2018 року ОСОБА_2 без його відома та згоди, відчужила їх спільне майно, а саме спірну квартиру, що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 145,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв., за адресою : АДРЕСА_1 , про що йому стало відомо у серпні 2019 року після отримання Інформаційної довідки з ДРРП. Вказує, що спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, без його згоди, у зв`язку з чим порушено його права як співвласника зазначеного майна. Ні усної, ні письмової згоди на відчуження квартири він не давав, відповідачку чи інших осіб на укладення договору дарування не уповноважував. На підставі вищевикладеного вважає, що має право на визнання за ним права власності в розмірі 1/2 частки на все інше придбане майно подружжям, під час шлюбу.
Позивач в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява, в даній заяві просить суд справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення.
В судове засідання відповідачі не з`явилися, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомили. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 офіційно перебував у шлюбі з 22 листопада 1991 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 /а.с.19/.
Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Част.1-2статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, набутим за час шлюбу, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
Отже, як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, позивач та відповідач ОСОБА_2 придбали спірну квартиру під час перебування в шлюбі, в наслідок чого в силу ч.1 ст.60 СК України дане майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю.
Відповідно до вимог, викладених в ч.1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Суд звертає увагу на той факт, що спільні позивача з відповідачкою частки в праві спільної сумісної власності на спірне майно, на момент його дарування, визначені не були, в натурі не виділені, як і не був визначений порядок користування цим майном. Тобто спірна квартира перебувала у їх спільній сумісній власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою статті 203 цього Кодексу, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Ст. 216 ЦК України визначено загальні правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент вирішення відшкодування, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року норма частини першої ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Представник позивача ОСОБА_5 подав до суду заяву про стягнення витрат понесених позивачем на правничу допомогу у розмірі 18 000грн. 00коп., додавши акт виконаних робіт від 10.06.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.06.2020 року, договір про надання правової допомоги від 17.10.2019 року.
Згідно ч. 1ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК Українидо витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно вимогст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витратадвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 000грн. 00грн.
Також, судом встановлено, що позивачем були понесені витрати на оцінку майна в сумі 1 800грн. 00грн., додавши розрахункову квитанцію серія НОМЕР_2 .
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.60, 69-71 СК України, суд,-
Визначити частки у спільній сумісній власності колишнього подружжя рівними.
Визнати право власності за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ПІН НОМЕР_1 , на 1/2частку у на наступному майні:
-Земельну ділянку пл. 1,76 га на території Рідківської сільської ради Новоселицького району, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 361605 від 19.11.2008 року відповідно до договору міни ВКР № 805727 від 22.09.2008 року
-Земельну ділянку пл. 1,7448 га в адмінмежах Рідківської сільської ради Новоселицького району, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 366200 від 29.12.2008 року відповідно до договору міни № 2063 від 01.12.2008 року
-Квартиру за адресою АДРЕСА_2 квартира яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 145,9 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м., вартістю 1/2частки майна яка належить мені 1175951,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду з дня проголошення рішення.
Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці І. В. Іщенко