ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 червня 2020 року

м. Харків

справа № 635/5537/19

провадження № 22-ц/818/1597/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року в складі судді Пілюгіної О.М.,

у с т а н о в и в:

В липні 2019 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивовано тим, що 08 липня 2017 року Відземським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Риги було укладено шлюб між ОСОБА_1 та громадянкою ОСОБА_4 за реєстровим номером НОМЕР_1 . За час шлюбу спільне майно вони не набули, дітей від шлюбу не мають, спільне господарство не вели, фактично шлюбні відносини не виникли.

Посилаючись на вказані обставини, просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та громадянкою ОСОБА_4 , укладений 08 липня 2017 року Відземським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Риги за реєстровим номером 05199Ь2017.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що шлюб між сторонами укладено на території Латвії, на момент подачі позову відповідачка проживає в Латвії, отже відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України і частин 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» справа підсудна відповідному суду за місцем проживання відповідачки на території Договірної сторони Латвійської республіки.

17 січня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Законів України «Про міжнародні договори України» та «Про міжнародне приватне право», норми Міжнародних договорів України, оскільки справа має розглядатись за національним законодавством України з урахуванням того, що відповідачка постійного місця проживання чи перебування на території України не має. Зазначає, що виїхати до Латвії він не може, оскільки на його утриманні та піклуванні перебуває хвора мати, яка була прооперована та потребує догляду.

ОСОБА_2 ухвалу суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частино третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт 6 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 08 липня 2017 року Відземським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Риги було укладено шлюб між ОСОБА_1 та громадянкою ОСОБА_4 за реєстровим номером НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є громадянином України та з 18 квітня 2006року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є громадянкою Латвії та на території України не має зареєстрованого місця проживання.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що шлюбні відносини відсутні, дітей від шлюбу вони не мають, він не може виїхати до Латвії у зв`язку з необхідністю догляду за своєю матір`ю, яка була прооперована, а відповідачка не має зареєстрованого місця проживання на території України.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Зі змісту наведеної норми можна дійти висновку, що якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Підстави залишення позову без розгляду передбачені статтею 257 ЦПК України.

За правилами пункту 12 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня угода про передачу спору на вирішення суду іншої держави.

Суд першої інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув та за відсутність угоди про передачу спору на вирішення суду іншої держави залишив позов без розгляду. При цьому ухвала суду не містить посилань на статтю 257 ЦПК України, якою закріплені підстави для залишення позову без розгляду.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про залишення позову без розгляду є передчасними.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України).

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 384 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 червня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина