Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 490/10838/16-ц

провадження № 61-43824 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Парадиз», публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Парадиз» (далі - ТОВ «Компанія Парадиз»), публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (ПАТ АБ «Укргазбанк»), про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 липня 2012 року від перебував

з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року було розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, за договором купівлі-продажу від 05 серпня 2013 року, укладеного з ТОВ «Компанія Парадиз», ними

за спільні кошти, у тому числі з використанням кредиту, наданого ПАТ АБ «Укргазбанк», були придбані майнові права на двокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , яку вважає об`єктом права спільної сумісної власності.

Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 листопада 2013 року, яке видане на ім`я відповідача.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року у складі судді Гуденко О. А. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири

АДРЕСА_1 .

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку квартири

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно набуто подружжям за спільні кошти за час шлюбу, у тому числі із залученням кредитних коштів, тому відповідно до статті 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною першою статті 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Договори, укладені одним

з подружжя в інтересах сім`ї, створюють обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане а договором використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СКУкраїни). Придбане внаслідок укладення такого договору нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року змінено, доповнивши його резолютивну частину наступним абзацом. Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації існуючих боргових зобов`язань у розмірі 86 993 грн 96 коп. Змінено розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, була придбана за час шлюбу за кошти, отримані відповідачкою у кредит. Суд першої інстанції

не врахував, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності

на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру, виникає також і зобов`язання з повернення кредитних грошових коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити

в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 23 квітня 2019 року касаційне провадження у зазначеній справі відкрито

та витребувано її з суду першої інстанції.

У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ «Компанія «Парадиз», ПАТ АБ «Укргазбанк», про поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що за період

зареєстрованого шлюбу ними у листопаді 2013 року за спільні кошти

та частково за кредитні кошти, придбані майнові права на двокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав від 05 серпня 2013 року, кредитним договором від 07 листопада 2013року, договором поруки від 07 листопада 2013 року, договором про надання часткової компенсації процентів від 07 листопада 2013 року. Після реєстрації права власності на спірну квартиру відповідач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29 листопада 2013 року. Зазначає,

що звертаючись до суду із позовом він просив визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної кварити. Інші позовні вимоги не заявляв, предмет позову

не змінював. Зустрічна позовна заява відповідачкою не подавалась. Проте, судом апеляційної інстанції були вирішені питання, що не входили до позовних вимог та не розглядались судом першої інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанціїї порушив частину другу статті 264 ЦПК України, частину першу статті 367 ЦПК України.

Також зазначив, що боргові зобов`язання у сторін перед ПАТ «Укргазбанк» виникли на підставі кредитного договору від 07 листопада 2013 року

та договору поруки від 07 листопада 2013 року. Згідно з умовами пункту 1.3.1 вказанього кредитного договору, кредит надається з 07 листопада 2013 року по 06 листопада 2028 року, і таким чином строк дії договору

ще не закінчений, зобов`язання не порушувалися, договір достроково

не розірваний, відсутні судові рішення про стягнення боргу, а тому відсутні підстави для дострокового стягнення коштів з нього.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У травні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

У травні 2019 року до Верховного Суду від ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2012 року

по 09 квітня 2015 року (а. с. 6).

За час зареєстрованого шлюбу у 2013 році подружжям у власність,

за договором купівлі-продажу майнових прав від 05 липня 2013 року, придбана квартира

АДРЕСА_1 (а. с. 7-9).

Зазначена квартира була придбана також і за кредитні кошти, отримані

на підставі кредитного договору, укладеного 07 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Укргазбанк», за яким ОСОБА_2 отримала у кредит 186 тис. грн зі сплатою 16 % річних терміном

до 06 листопада 2028 року (а. с. 10-12).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір поруки від 07 листопада 2013 року (а. с. 13-14).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанцій

не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним

із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним

із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя,

до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне

у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя

та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї,

то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох

із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює

як солідарні боржники.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого

з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачкою її особисті кошти у рахунок погашення кредитних зобов`язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16 і ця позиція є незмінною.

Разом з тим, як установлено судами, боргові зобов`язання у сторін виникли перед ПАТ «Укргазбанк» на підставі вищезазначених договору кредиту

та договору поруки.

У пункті 1.3.1 кредитного договору від 07 листопада 2013 року зазначено,

що кредит надається з 07 листопада 2013 року по 06 листопада 2028 року

(а. с. 10), отже, строк дії договору ще не закінчений.

Відповідно до пункту 1,2 договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору (а. с. 13).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції передчасно стягнув

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію кредитних коштів на майбутні договірні зобов`язання перед банком, так як відповідачем

не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту погашення кредитних зобов`язань за особисті кошти.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення

за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня

18 року у справі № 712/6574/16-ц, провадження № 61-17824 св 18.

Інакше у разі стягнення з ОСОБА_1 , який є поручителем

за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , компенсації на її користь за непогашений кредит, банк буде мати право на позов до поручителя

як солідарного боржника при погашенні кредиту.

Суд апеляційної інстанції на вищенаведене не звернув увагу, у зв`язку з чим змінив законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Отже, належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, у тому числі

не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком.

Суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі

є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки презумпцію спільності права власності на майно не спростовано.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить,

що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції змінено судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню

із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року скасувати, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 21 червня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк