КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа № 753/503/17 Головуючий у І інстанції Коренюк А.М.
Провадження №22-ц/824/3981/20 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А,.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

у січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що його батько - ОСОБА_5 набув права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 712,6 кв. м. згідно Свідоцтва про права власності від 07 грудня 2007 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 2070-С/ГК від 22 листопада 2007 року.

Відповідно до договору дарування від 23 грудня 2008 року його батько - ОСОБА_5 подарував йому та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по 12/100 частин кожному, а всього - 48/100 (12/100 х 4 = 48/100) частин вказаного будинку.

23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку.

04 березня 2010 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку.

17 березня 2012 року між ОСОБА_6 (продавець), від імені якої діяв ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного будинку.

Відповідачі, отримавши у власність обумовлені частки будинку, почали чинити перешкоди позивачу у користуванні своєю частиною будинку, шляхом переоформлення на себе особового рахунку на користування електроенергією, відключення ОСОБА_9 електроенергії, захопленням електрощитової.

В подальшому відповідачами було ініційовано безпідставний позов до суду щодо відшкодування витрат на усунення недоліків товару, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном та визнання сервітуту.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2015 року було закрито провадження по справі за позовними вимогами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у зв`язку з відмовою від позову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року по цивільній справі № 753/17184/13-ц було відмовлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_7 про відшкодування витрат на усунення недоліків товару, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном та визнання сервітуту.

В процесі розгляду вказаної справи позивачі неодноразово змінювали, уточнювали свої позовні вимоги, штучно затягуючи судовий процес з метою здійснення психологічного впливу на ОСОБА_1 та його сім`ю, залякуючи наслідками винесення судами Києва судових рішень на їх користь.

З метою нанесення моральної шкоди ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під час зазначеної судової тяжби, порушуючи право на недоторканість житла, відповідачами ініційовано проведення судової будівельно-технічної експертизи, при проведенні якої 12 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_6 без згоди та дозволу власника садового будинку судовими експертами КНДІСЕ було проведено незаконний огляд та обстеження частин будинку, які перебували у власності ОСОБА_5.

Вищезазначені протиправні дії відповідачів порушили конституційні та громадянські права позивача, принизили його гідність і завдали суттєвих душевних страждань, оскільки продовжувались протягом тривалого періоду часу і не закінчились до дня звернення із цим позовом.

Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року було накладено арешт на частку майна 12/100 - садового будинку, що належить ОСОБА_1 та частку майна - 40/100, що належить ОСОБА_5 .

Накладений судом арешт порушує право власності позивача на частку майна, а також перешкоджає йому у набутті права власності на частку садового будинку після смерті його батька - ОСОБА_5 у порядку спадкування.

Внаслідок недобросовісного зловживання своїми процесуальними правами, а саме: порушення прав ОСОБА_1 , пред`явлення до нього необґрунтованого позову, застосування безпідставного арешту майна, а також вчинення під час судового розгляду численних правопорушень, позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої ним визначено в сумі останній просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - 90 000,00 грн., які і просив стягнути з відповідачів на свою користь.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 264 ЦПК України не досліджено правомірність застосування відповідачами до теперішнього часу арешту до успадкованих позивачем 40/100 частин спірного садового будинку, не надано оцінку порушенням відповідачами та судовими експертами прав на недоторканість житла та іншого володіння позивача під час проведення судово-будівельної експертизи.

Також зазначено, що судом першої інстанції порушені вимоги ст. 265 ЦПК України, так як мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить мотивів та не вказано норм права, на підставі яких відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Отже, суд неправильно визначив правовідносини відповідно до встановлених судом обставин, що свідчить про недотримання ст.ст. 2, 11-13, 77, 78, 81 ЦПК України.

Просив також суд апеляційної інстанції зупинити провадження у справі до вирішення цивільної справи № 753/21685/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання прав постійного безоплатного користування (сервітуту) нежитловими приміщеннями, що знаходиться на новому розгляді в Дарницькому районному суді м. Києва.

10 лютого 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог суду першої інстанції не надав.

Крім того, ОСОБА_2 подано до апеляційного суду письмові пояснення щодо обставин цивільної справи № 753/21685/17.

05 березня 2020 року ОСОБА_2 через канцелярію Київського апеляційного суду поданозаяву про відвід колегії суддів Київського апеляційного суду у складі суддів: Таргоній Д.О. (суддя-доповідач), Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., посилаючись на наявні ознаки прямої чи побічної заінтересованості суддів в результаті розгляду даної справи № 753/503/17.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2020 року відвід визнано необґрунтованим , заяву про відвід в порядку статті 33 ЦПК України передано на вирішення іншому судді.

Ухвалою судді Київського апеляційного суду Желепи О.В. у задоволенні зави ОСОБА_2 про відвід колегії суддів Київського апеляційного суду у складі суддів: Таргоній Д.О. (суддя-доповідач), Голуб С.А., Ігнатченко Н.В. - відмовлено.

Інші сторони даної справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 не з`явився.

30.03.2020 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи без участі сторін у порядку письмового провадження у зв`язку із запровадженням карантину.

Київським апеляційним судом вжито заходів для належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, однак, судова повістка, направлена на ім`я ОСОБА_1 на повідомлену ним адресу для листування: аб. скринька, 51, м. Київ 02095, повернулась без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з положенням п. 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення в поштовому відділенні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження чи перебування, повідомленою цією особою.

Враховуючи, що питання розгляду справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін вирішено відповідною ухвалою від 11 лютого 2020 року, а також приймаючи до уваги явку в судове засідання відповідача ОСОБА_2 , керуючись положеннями ч. 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, підтримав доводи, викладені ним у відзиві та письмових поясненнях, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів неправомірних дій відповідачів, оскільки право особи на звернення до суду з підстав порушення права такої особи, не може бути підставою для визнання дій особи протиправними та зловживанням правами під час звернення до суду.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 листопада 2007 року № 2070-С/ГК видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_5 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_3 712,6 кв . м, по АДРЕСА_5 .

23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (обдаровувані) укладено договір дарування 48/100 частини згаданого вище садового будинку.

За умовами вказаного договору дарувальник подарував, а обдаровані прийняли у дар 48/100 частини (по 12/100 кожен) садового будинку АДРЕСА_6 .

Частина, яка дарується ОСОБА_1 , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1/13,1 кв. м; 1-7/24,8 кв. м, 1-11/16,7 кв. м, 1-13/8,7 кв. м. - житлові; 1-8/1.3 кв. м. - вбиральня 1-9/11,1 кв. м - кухня; 1-10/3,4 кв. м - ванна; 1-12/13,9 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п. 1.2 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_6 , складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м; 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11.0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня; 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами.

Частина, яка дарується ОСОБА_7 , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-22/27,4 кв. м, 1-24/11.1 кв. м, 1-26/16.6 кв. м, 1-27/19.8 кв. м - житлові, 1-23/1,5 кв. м - вбиральня; 1-25/3,2 - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.4 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_8 , складається з: Ѕ частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, - житлові; 1-21/1.3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.5 договору).

23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини зазначеного вище садового будинку.

04 березня 2010 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку.

Також установлено, що між ОСОБА_6 (продавець), від імені якої діяв ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 (покупець) 17 березня 2012 року укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку, за умовами якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти у власність 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами АДРЕСА_6 та передати за неї грошову суму за попередньою домовленістю.

Відчужувана частина складається з: Ѕ частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м, 1-35/27.5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24.3 - житлові, 1-36/1.2 кв. м вбиральня, 1-38/3.3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.3 договору) п. 4 договору).

Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права вказаної частини садового будинку: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (п. 11 договору).

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у якому з урахуванням уточнень просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 865 450 грн 23 коп. - витрат на усунення недоліків майна, зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку АДРЕСА_1 садовому товаристві АДРЕСА_7 та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13.1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12.8 (підсобне); 46/4.9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2.8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8.0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено. В подальшому зазначені судові рішення скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року з направленнямсправи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 109 - 112 том 1).

Відповідно до ч.1 та п.9 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями ч.1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що за загальним правилом моральна шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач як на підставу таких вимог посилався на безпідставність заявленого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позову, тривалу судову тяжбу, порушення прав позивача шляхом накладення арешту на його майно в рамках забезпечення позову по справі та ініціювання відповідачами проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Проте, доказів на доведення обставин щодо вчинення відповідачами неправомірних дій, факту завдання позивачу моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів та такою шкодою, позивачем суду надано не було.

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди, зважаючи на правомірність реалізації відповідачами, як позивачами в іншій цивільній справі, своїх конституційних прав на судовий захист порушених або невизнаних прав.

Судом першої інстанції також вірно звернуто увагу на те, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до частини третьої статті 8 Основного Закону держави в Україні гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, у тому числі цивільної, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Цивільне процесуальне законодавство передбачає і коло осіб, за заявою яких може бути порушена цивільна справа в суді. Суб`єктами права звернення до суду є особи, які звертаються до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Питання накладення арешту в рамках забезпечення цивільного позову врегульовано нормами цивільного-процесуального законодавства та передбачає право відповідача на оскарження відповідної ухвали/, у разі незгоди з нею, в апеляційному порядку.

Цивільно-процесуальним законодавством передбачено також право сторони у судовому процесі заявляти клопотання про призначення експертиз, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері, іншій, ніж право, без яких встановити необхідні обставини неможливо.

Колегія суддів апеляційного суду звертає також увагу на наступне.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

З огляду на вказане, не погоджуючись із судовими рішеннями, прийнятими в ході розгляду цивільної справи № 753/21685/17, зокрема щодо накладення арешту, призначення експертизи та інш., ОСОБА_1 вправі реалізувати своє конституційне право на апеляційний перегляд судових рішень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з підстав, викладених у апеляційній скарзі немає.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Суддя - доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Голуб С.А.