Головуючий у І інстанції Букіна О.М.
Провадження №22-ц/824/5817/2020 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутаціїта відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість його ділової репутації, інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 :

1) у поясненні, наданому ОСОБА_2 під час засідання 30.11.2017 року дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та зафіксованої у протоколі №2 від 30.11.2017 року зазначеної КДКА, а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним судом буде застосоване адміністративне стягнення»;

2) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області №Д/4-4 від 28 грудня 2017 року, а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним судом буде застосоване адміністративне стягнення»;

3) у рішенні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області №Д/5-6 від 26 січня 2018 року, а саме: «Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним судом буде застосоване адміністративне стягнення»;

4) в опублікованій на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» від ІНФОРМАЦІЯ_3:

«Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури

П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_4, який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на ОСОБА_4 (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_9 до КДКА Рівненської області, хоча ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити.

Щодо змісту і форми цих скарг.

Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції).

По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції.

По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях ОСОБА_5 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема.

По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства.

Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ, було наведено мною та ОСОБА_4 до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас».

Крім того, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію в порядку, визначеному частиною сьомою статті 277 ЦК, поширену ним під час надання інтерв`ю та опубліковану на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2», датовану ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно ОСОБА_1 , начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України, а саме:

«Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури

П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_4, який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на ОСОБА_4 (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_9 до КДКА Рівненської області, хоча ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити.

Щодо змісту і форми цих скарг.

Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції).

По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції.

По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях ОСОБА_5 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема.

По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства.

Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ, було наведено мною та ОСОБА_4 до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас».

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідачем було поширено недостовірну та таку, що принижує його честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації, інформацію шляхом надання пояснень під час засідання 30.11.2017 року дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області та надання інтерв`ю, яке опубліковано на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» від ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зокрема, не дочекавшись рішення, під час засідання 30.11.2017 року дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, у порушення статті 62 Конституції України, статті 221 КУпАП та статті 11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідач ОСОБА_2 визнав позивача ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП.

Крім того, відповідач, не дочекавшись результатів службового розслідування за заявою, адресованою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, підписану 11 грудня 2017 року, в опублікованій на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» від ІНФОРМАЦІЯ_3, визнав позивача винним в адміністративних правопорушеннях, передбачених ст.ст. 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП.

Також позивач посилався на те, що відповідач виклав недостовірну інформацію про повноваження його, адвоката ОСОБА_2., як члена Ради адвокатів міста Києва, на складання протоколу про адміністративні правопорушення, що в свою чергу надає читачу підстави думати про те, що начальник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_1 умисно перешкоджає діяльності адвокатів, при цьому зазначивши у статті інформацію про те, що він неправомірно відмовив адвокату у наданні інформації.

Крім того, позивач у позові вказував, що відповідач обмежив його право на звернення зі скаргами на дії адвокатів, зазначивши, що не дочекавшись рішення суду, подав скаргу, хоча жодним нормативно-розпорядчим документом такого порядку не визначено. При цьому, відповідач поставив під сумнів професійні здібності позивача, зазначивши, що «ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції», чим створив передумови читачеві думати про те, що начальник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України зі стажем 23 роки та з повною вищою юридичною освітою за спеціальністю «правознавство» нездатний читати законодавство та застосовувати його на практиці, при тому, що розгляд адвокатських запитів, відповідно до положень про Департамент, це одне із основних завдань.

На думку позивача, інформація, поширена щодо нього відповідачем, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, тому є такою, що порушує його немайнові права. Дана інформація, на думку ОСОБА_1 , не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності згідно закону покладається на відповідача ОСОБА_2 .

Також, позивач посилався на те, що поширенням недостовірної інформації щодо нього відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, в зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на свою користь 20 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від відповідача ОСОБА_2 , останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За положеннями ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судом встановлено, що дисциплінарною палатою КДКА Рівненської області розглянуто скаргу начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_4, зокрема, на дії адвоката ОСОБА_2. та ухвалено рішення №Д/4-4 від 28.12.2017 року та рішення №Д/5-6 від 26.01.2018 року (том 1, а.с.35-38, 40-51).

У рішенні дисциплінарної палати №Д/4-4 від 28.12.2017 року в останньому абзаці 4-ї сторінки та першому абзаці 5-ї сторінки зазначено «На засіданні дисциплінарної палати 30.11.2017 року адвокат ОСОБА_2 ...Пояснив, що ним раніше неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, за якими судами були накладені адміністративні стягнення. Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення».

У рішенні (7 сторінка) дисциплінарної палати №Д/5-6 від 26.01.2018 року вказано «На засіданні дисциплінарної палати 30.11.2017 року адвокат ОСОБА_2 зазначив …Також пояснив, що ним раніше неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 212-3 КУпАП, за якими судами були накладені адміністративні стягнення. Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення».

Також, у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30 листопада 2017 року зазначено: «Адвокат ОСОБА_2, який безпосередньо на засіданні подав письмові пояснення, вказує… Вважає, що складений на заявника протокол від 05.10.2017 року відповідає встановленим законом вимогам, і за ним буде застосоване адміністративне стягнення» (том 1, а.с.52-53).

Крім того встановлено, що відповідачем під час надання інтерв`ю, яке опубліковане на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2», датованій ІНФОРМАЦІЯ_3, було зазначено:

«Скарги у відповідь і дії ВКДК адвокатури

П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_4, який неправомірно відмовив адвокату в наданні інформації на адвокатський запит. Печерським районним судом м. Києва прийнято до провадження цей протокол, на даний час триває розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Не зважаючи на відсутність остаточного рішення суду в справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на мене (2 скарги) та на ОСОБА_4 (яка не має жодного відношення до складення особисто мною вищезазначеного протоколу) до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, в яких просить притягнути нас до дисциплінарної відповідальності. Усі вказані скарги було скеровано головою Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ОСОБА_9 до КДКА Рівненської області, хоча ні Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ні Правила адвокатської етики йому не дозволяють цього робити.

Щодо змісту і форми цих скарг.

Окремої уваги заслуговує зміст та форма вказаних скарг, які не відповідають встановленим вимогам заяви (скарги) щодо неналежної поведінки адвоката (копії звернень надані редакції).

По-перше, підписант виказує неабияку обізнаність у профільному законодавстві щодо адвокатури, цитує рішення, положення, порядки та регламенти, прийняті Радою адвокатів України, розпорядження Голови Національної асоціації адвокатів України. Додає до своїх звернень їх копії, матеріали службової переписки із секретаріатом Національної асоціації адвокатів України. Мені недоречно висловлювати в цій статті власні припущення, але стиль та місце подання цих звернень, швидкий їх розподіл на КДКА іншого регіону наводять на думки, що ідея та авторство цих скарг не можуть належати чиновнику структурного підрозділу Національної поліції.

По друге, підписант звертається до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури як фізична особа, однак використовує бланк, печатку Національної поліції, що прямо заборонено Інструкцією з діловодства НПУ та іншими актами. Навіть використовуються підлеглі, що друкують і прошивають звернення, прізвища яких, як виконавців, зазначено в самих зверненнях. Я не виключаю, що в діях ОСОБА_4 , в даному випадку можуть міститись ознаки адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-7, 172-8, 184-1 КУпАП, однак це окрема тема.

По третє, підписант, наводячи міркування щодо того, що я не мав права складати стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення, стверджує, що в моїх діях, на його думку, вбачається «зловживання управлінсько-владними функціями адвоката». Пункт 4 Положення про порядок прийняття та розгляду скарг щодо неналежної поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 30 серпня 2014 року № 120 прямо вказує: визнання інших діянь (крім вищезазначених) дисциплінарним проступком адвоката та притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за їх вчинення не допускається. Звичайно, підписантом не наведено будь-яких фактів, тверджень та мотивів з приводу того, що саме я порушив, або що саме не виконав у розумінні ч.2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», більше того, поняття «управлінсько-владні функції адвоката» не містить ні цей закон, ні Правила адвокатської етики, ні будь-який інший акт законодавства.

Ці та інші доводи, що свідчать про відсутність підстав для порушення дисциплінарних справ, було наведено мною та ОСОБА_4 до КДКА Рівненської області, яка 15 грудня цього року буде вирішувати питання про порушення або відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно нас». (том 1, а.с.54-57).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилався на те, що вказана вище, поширена відповідачем інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права.

Разом із тим, оцінюючи матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що інформація, зазначена у рішеннях дисциплінарної палати КДКА Рівненської області від 28.12.2017 року №Д/4-4 та від 26.01.2018 року №Д/5-6, а також у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30.11.2017 року, не є такою, що у розумінні вимог чинного законодавства є негативною та підлягає спростуванню, оскільки ця інформація, з огляду на її повний зміст і форму відображення, є оціночними судженнями відповідача, висловленими ним на обґрунтування заперечень проти поданої дисциплінарної скарги, яка була в подальшому відображена компетентним органом у його рішеннях та у протоколі, яким фіксувалися процесуальні дії щодо розгляду дисциплінарної скарги, в тому числі відносно відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

У п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З огляду на вищевикладене, зазначена у рішеннях дисциплінарної палати КДКА Рівненської області від 28.12.2017 року №Д/4-4 та від 26.01.2018 року №Д/5-6, а також у протоколі засідання дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії Рівненської області №2 від 30.11.2017 року, інформація містить оціночні судження, які сформовані на підставі наявної у відповідача інформації про явища та події, учасником яких він став і яка в подальшому була надана відповідачем в обґрунтування його заперечень проти скарги та відображена у рішеннях за результатами розгляду дисциплінарного провадження, а тому правильним є висновок суду про те, що ця інформація не підлягає спростуванню у розумінні вимог чинного законодавства.

Щодо інформації, поширеної на сайті Юридичного вісника України (ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2», датованої ІНФОРМАЦІЯ_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Твердження відповідача у статті про те, що: «П`ятого жовтня цього року мною було складено такий протокол стосовно начальника департаменту документального забезпечення Національної поліції України ОСОБА_4», не є недостовірною інформацією, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відносно ОСОБА_1 , дійсно, було складено відповідний протокол, що не заперечувалося ним самим під час розгляду справи.

Разом з цим, позивач посилався на те, що « ОСОБА_2 не маючи повноважень щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, в порушення ст. 62 Конституції України, до прийняття Печерським районним судом м. Києва рішення за протоколом про адміністративне правопорушення, складеним ним відносно мене, визнав мене винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП, про що зазначив у своєму інтерв`ю в газеті «Юридичний вісник».

Проте, зі змісту вказаного інтерв`ю судом не було встановлено, що відповідач стверджував та/чи визнав позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 212-3 КУпАП, тобто наведена позивачем інформація помилково сприйнята ним як негативна, недостовірна та така, що порушує його особисті немайнові права.

Решта змісту оспорюваної інформації у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», датованої ІНФОРМАЦІЯ_3, свідчить про те, що ця інформація є оціночними судженнями відповідача, оскільки викладена з точки зору оцінки подій, учасником яких він став, на відповідність їх вимогам чинного законодавства, в тому числі в обґрунтування відсутності правових підстав для притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності за скаргою позивача.

Враховуючи викладене, виходячи зі встановлених обставин справи в їх сукупності та на підставі положень діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відносно позивача не було поширено відомостей, що не відповідають дійсності, які викладені неправдиво та мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують його немайнові права.

Правильним є і висновок суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Тобто, оскільки судом під час розгляду справи не було встановлено факту розповсюдження відповідачем щодо позивача негативної та недостовірної інформації, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, обґрунтованим є і рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої особистим немайновим правам позивача поширеною про нього відповідачем недостовірною інформацією.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з дотриманням норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: