Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 566/569/15-ц

провадження № 61-43798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач- ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

третя особа, позивач - ОСОБА_2 ,

треті особи: служба у справах дітей Млинівської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Маслюк Володимир Олександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», треті особи: служба у справах дітей Млинівської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Маслюк Володимир Олександрович, про визнання недійсним іпотечного договору,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 року у складі судді Феськова П. В. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, доповнивши та збільшивши позовні вимоги якого просив визнати недійсними договір про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4 (далі - кредитний договір) та додаткову угоду до нього від 07 серпня 2008 року (далі - додаткова угода), а також просив визнати недійсним іпотечний договір від 22 квітня 2008 року № ROMWG4, в зв`язку з тим, що недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 22 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) та ним укладено договір про іпотечний кредит № ROMWG4 (далі - кредитний договір), за пунктом 1.1 якого відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов`язання надати позичальнику грошові кошти в сумі 90 000 грн з процентною ставкою 15 % річних, а також сплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % річних від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Того ж дня між ними укладено договір іпотеки № ROMWG4, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

07 серпня 2008 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору, за пунктом 8.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 07 серпня 2008 року по 22 квітня 2026 року включно, у вигляді строкового кредиту в розмірі 19 578,8 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору.

Вважає, що вказані договори укладені з суттєвим порушенням істотних умов договору, встановлених діючими вимогами законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, з використанням банком нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, та грубо порушують охоронювані Конституцією і законами України права та інтереси споживача фінансових послуг.

Банк в умовах кредитного договору не дотримав істотних умов договору, зокрема, щодо надання позичальнику повної об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору; банк навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки і фактичне значення подорожчання кредиту, які не відповідають тій величині реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були узгоджені сторонами кредитного правочину; відсутня згода за всіма іншими істотними умовами кредитного правочину, зокрема в порушення вимог пункту 4 частини третьої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Тобто, банк ввів позичальника в оману щодо природи правочину шляхом використання двозначних положень договору про видачу кредиту, реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, з одночасним використанням банком нечесної підприємницької практики. Грошові кошти в іноземній валюті за додатковою угодою позичальник не отримував.

Ураховуючи наведене, просив позов задовольнити.

У червні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просила визнати недійсним іпотечний договір від 22 квітня 2008 року № ROMWG4.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що з 10 листопада 2007 року вона з ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі. На час укладення іпотечного договору разом з ними проживав їх малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, при укладенні оспорюваного договору іпотеки ніхто не звертався до органу опіки та піклування для отримання дозволу на передачу в іпотеку банку спірної квартири, право на користування якою має і їх син ОСОБА_3 .

Ухвалою Млинівського районного суду від 14 червня 2016 року залучено до участі в справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

27 лютого 2017 року ОСОБА_4 як представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, просив визнати недійсною додаткову угоду від 07 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4, з підстав викладених в позовній заяві, в решті пред`явлені позовні вимоги є незмінними.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 рокузалучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Млинівського районного нотаріального округу Маслюка В. О.

19 лютого 2018 року ОСОБА_4 як представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відмову від частини позовних вимог, просив суд прийняти відмову від частини позовних вимог, зокрема, про визнання недійсними договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4 та іпотечного договору від 22 квітня 2008 року № ROMWG4. Позовні вимоги в іншій частині, а саме: про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсною додаткової угоди від 07 серпня 2008 року до кредитного договору є незмінними, які підтримав у повному обсязі.

19 лютого 2018 року ОСОБА_4 як представник ОСОБА_1 звернувся до суду з письмовим поясненням з урахуванням висновку судової почеркознавчої експертизи, в якому підставами для визнання недійсною додаткової угоди від 07 серпня 2008 року до кредитного договору зазначив невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо видачі кредиту готівкою в іноземній валюті та відсутністю вільного волевиявлення позичальника на укладення додаткової угоди, оскільки згідно з висновком судового експерта ОСОБА_1 не підписував зазначену додаткову угоду, а відтак, не укладав її з банком.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 рокуприйнято відмову ОСОБА_4 як представник ОСОБА_1 від частини позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4 та іпотечного договору від 22 квітня 2008 року № ROMWG4, провадження в справі у цій частині позовних вимог закрито.

Справа розглядалася судами неодноразово

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Млинівський районний суд Рівненської області рішенням від 12 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди, яка укладена відповідно до норм чинного законодавства, позивач добровільно погодився на зміну валюти кредитування, сторони дійшли згоди стосовно всіх її умов, а тому підстави для визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсними відсутні. Матеріали справи свідчать про те, що лише 22 травня 2017 року, подаючи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у представника позивача виник сумнів у тому, що позивач особисто підписував додаткову угоду, разом з тим, подаючи відповідний позов до суду 14 травня 2015 року та додаючи відповідну копію додаткової угоди, ані в позивача, ані у його представника не було застережень щодо не укладення та не підписання ОСОБА_1 цієї угоди. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про неправомірні, кримінально карані дії працівників банку або третіх осіб щодо укладеної додаткової угоди, відсутні докази чи звертався сам позивач до правоохоронних органів з цього приводу, чи встановлено винних осіб. Враховуючи зазначене суд відхилив та не взяв до уваги висновок експерта.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Рівненської області постановою від 05 липня 2018 року рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення додаткової угоди з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями банку позивача було введено в оману, ОСОБА_1 не надано. Обставина підписання додаткової угоди іншою особою, а не ОСОБА_1 не є підставою для визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит за статтею 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтею 230 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 08 серпня 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник категорично не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав недоведеності відповідачем обставин та неповного з`ясування судами обставин, що мають значення для справи, в результаті чого суди зробили невідповідні обставинам справи висновки в поєднанні з допущеними порушеннями норм процесуального права, які в їх сукупності призвели до неправильного застосування судами норм матеріального права та позбавлення позивача на ефективний спосіб захисту судом порушеного права шляхом визнання договору недійсним, на укладання якого було відсутнім волевиявлення позичальника.

Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо права на справедливий та неупереджений суд незалежним і безстороннім судом встановленим законом та вимогам ЦПК України, щодо законності і обґрунтованості судових рішень.

19 лютого 2018 року ОСОБА_4 як представник позивача подав до суду першої інстанції письмове пояснення у справі (з урахуванням висновку судової почеркознавчої експертизи), у змісті якого було доповнено підстави позову новими обставинами для визнання недійсною додаткової угоди від 07 серпня 2008 року, зокрема невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо видачі кредиту готівкою в іноземній валюті та відсутність вільного волевиявлення позичальника на укладення додаткової угоди, оскільки згідно з висновком судового експерта ОСОБА_1, не підписував оскаржувану додаткову угоду, а відтак, не укладав її з банком.

Необхідність доповнення позивачем під час судового розгляду справи новими підставами позову, шляхом подання зазначеного письмового пояснення викликана здобуттям в судовому засіданні нового доказу, у вигляді висновку експерта від 13 червня 2017 року № 1.1-137/17, складений за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, яка була призначена судом на підставі ухвали від 22 травня 2017 року, яким встановлено, що підписи, розміщені в графі «9.2 Позичальник» навпроти прізвища « ОСОБА_1 , та в правій нижній частині кожного аркушу додаткової угоди від 07 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Зазначений висновок судової почеркознавчої експертизи, в якому експертом було надано відповіді на всі поставлені судом питання в категоричній формі, не було оскаржено та не спростовано відповідачем у судовому засіданні та не поставлено під сумнів його об`єктивність.

Позивач не змінюючи первісні обставини підстав позову, зазначеним письмовим поясненням доповнив підстави позову новими обставинами, з урахуванням здобутого під час судового розгляду даної справи нового письмового доказу, у вигляді висновку судової почеркознавчої експертизи.

Однак, місцевий суд зазначене письмове пояснення невірно оцінив як зміну позивачем підстав позову та дійшов хибного висновку про зміну підстав для визнання недійсною додаткової угоди під час судового розгляду справи, а не до початку її розгляду, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Суди не здійснили належне правосуддя, у судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним, тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 в касаційному порядку не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

28 листопада 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивований тим, що спірна додаткова угода підписана сторонами які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. На момент укладення договору сторони не заявляли додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконували його. Сторони підписали графік погашення кредиту, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Позивач виконував договір понад вісім років, сам просив конвертацію валюти, знаючи про наявний договір подавав позов з підстав обману, за його матеріалами проведено економічну експертизу, метою якої було визначення порушень з боку банку при заключенні саме додаткової угоди. Таким чином діяв, вважаючи договір укладеним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2018 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Млинівського районного суду Рівненської області.

02 листопада 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

13 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду № 1032/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Фактичні обставини справи встановлені судами

У квітні 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № ROMWG4, за умовами пункту 1.1 якого, кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 90 000 грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 90 000 грн, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3., 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку № 1 до цього договору, а саме: сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення.

Згідно з пунктом 1.3 договору кредит надається строком погашення не пізніше 22 квітня 2026 року на поліпшення якості окремої квартири АДРЕСА_1 .

Підписанням цього договору позичальник підтверджує, зокрема, що він у повному обсязі розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними (пункт 9.2 кредитного договору).

На забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № ROMWG4, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит передає, а іпотекодавець приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

17 липня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до банку із письмовою заявою, в якій повідомив про прийняте рішення змінити валюту кредиту за кредитним договором та конвертувати залишок заборгованості за цим договором в розмірі 93 483,81 грн у валюту долари США за курсом на дату укладення додаткової угоди до договору.

07 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4, за пунктом 8.1 якої банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 07 серпня 2008 року по 22 квітня 2026 року включно, у вигляді строкового кредиту в розмірі 19 578,80 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 07 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року № ROMWG4 складає 90 845,64 грн, що становить еквівалент 19 578,80 доларів США. Сторони погодили й інші умови про права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, резервування ресурсів, відповідальність сторін, термін дії договору, порядок зміни та інші умови договору.

Укладена між сторонами додаткова угода до кредитного договору містить наступні умови: мета кредиту: придбання нерухомості (пункт 8.1); форма його забезпечення: іпотека нерухомого майна (пункт 8.3); розмір процентів за користування кредитом: 1,17% на місяць (пункт 8.1); суму кредиту: 19578,8 доларів США (пункт 8.1), строк, на який надається кредит: з 07 серпня 2008 року по 22 квітня 2026 року (пункт 8.1), детальний розпис загальної вартості платежів за договором ( додаток 1 до договору «Графік погашення кредиту»); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (пункт 2.4.1). Сукупна вартість кредиту за цим договором визначена в Додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає

задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Оскільки позивачем не доведено наявність умислу в діях банку щодо введення його в оману, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди недійсною з підстав передбачених статтею 230 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення додаткової угоди, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з

оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав недотримання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» суди на підставі належним чином оцінених доказів правильно виходили з відсутності підстав для визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсним, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору було вільним.

Доводи про підписання додаткової угоди іншою особою, а не ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит у цій справі, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 31 ЦПК України, в редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України в чинній редакції).

Згідно з журналом судового засідання позовну заяву оголошено в судовому засіданні 19 червня 2015 року, чим розпочато розгляд справи по суті.

Ураховуючи, що позивач у визначений ЦПК України строк, як в редакції на момент пред`явлення позову і вчинення процесуальних дій, так і на час розгляду справи по суті та ухвалення рішення, не звернувся до суду із заявою про зміну підстав позову, суди обґрунтовано у цій справі не розглядали заявлені позовні вимоги з підстав не підписання ОСОБА_1 додаткової угоди та не взяли до уваги висновок почеркознавчої експертизи.

Аргументи касаційної скарги не спростовують судові рішення в оскаржуваній частині, зводиться до не підписання ним оспорюваної угоди, однак з цих підстав позов не було пред`явлено, ця обставина не була предметом перевірки та оцінки.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко