Справа №295/6936/20
УХВАЛА

про відмову в забезпеченні позову

17.06.2020 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Стрілецька О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі №295/6936/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 45265,31 грн., з яких : 12000 грн. сума неповернутої позики; 30480 грн. пеня за прострочення позики; 2367,12 грн. відсотки за позикою; 250,19 грн. три відсотки річних за користування грошовими коштами; 168 грн. інфляційні збитки.

Одночасно з позовною завою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу по справі ОСОБА_2 та тимчасово обмежити його у праві виїзду за межі державного кордону України, до повного виконання боргових зобов`язань зі сплати боргу в сумі 45265,31 грн.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 ЦПК України визначає, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» наголошено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу позивача та відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно частин 6, 7 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 подав позов про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 45265,31 грн., з яких 12000 грн. тіло позики, при цьому, в заяві про забезпечення позову, просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно відповідача, перелік якого суду не надає, та обмежити право відповідача на виїзд за межі державного кордону України.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Враховуючи, що предметом позову не є майно, позивачем не наведено перелік майна, на яке він просить накласти арешт, що позбавляє суд можливості пересвідчитися в співмірності застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно; позивачем не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або існує імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; позивачем не доведено, що є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, а тому, на думку суду, задоволення заяви про забезпечення позову може суттєво порушити збалансованість інтересів сторін.

Щодо тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду за межі державного кордону України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 10 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Обгрунтовуючи можливість застосування такого заходу забезпечення позову, в заяві про забезпечення позову заявник посилається на п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Вказані доводи заявника є помилковими з огляду на наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Аналізуючи дані положення закону, суд вважає, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон є засобом забезпечення виконання судового рішення або рішення іншого уповноваженого органу. Тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон не є заходом забезпечення позову, передбаченим ст. 150 ЦПК України, та не визначено жодним іншим законом саме як захід забезпечення позову.

Таким чином, на переконання суду захід, який просить застосувати заявник у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, взагалі не є видом забезпечення позову. Крім того, є обмеженням права відповідача на свободу пересування та вільно залишати територію України, гарантоване ст. 33 Конституції України.

За таких обставин, суд дійшов до переконання, що в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 149 - 153 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі №295/6936/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд м. Житомира протягом п`ятнадцяти днів, з дня її проголошення.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В .Стрілецька