Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 187/1063/16-ц

провадження № 61-41007 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник відповідача - Чумак Сергій Олександрович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року у складі судді Караула О. А. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня

2018 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання підвищення відсоткової ставки за кредитом незаконним, визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2007 року між ним

та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти у розмірі 32 825 доларів США зі сплатою 0,92 %

за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості

за кредитом, 1,50 % - винагороди за надання фінансового інструменту

від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати 0,20 % від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення

до 03 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором

05 квітня 2007 року між ним та банком укладено договір іпотеки, згідно

з умовами якого він надав в іпотеку житловий будинок

АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності.

За умовами вказаного договору іпотеки він зобов`язався до отримання кредиту або протягом трьох днів з моменту реєстрації права власності

на предмет іпотеки, передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки на зберігання іпотекодержателю до дати остаточного погашення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області

від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 у розмірі 16 596,93 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 261 567 грн 58 коп.

Згідно з постановою відділу державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції

у Дніпропетровській області від 30 вересня 2016 року виконавче провадження по виконанню зазначеного судового рішення у справі № 187/298/15-ц закінчено у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом (пункт 9 частина перша статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Позивач вважав, що оскільки банк скористався своїм правом на дострокове повернення заборгованості за кредитом і зазначене судове рішення виконане у повному обсязі, тобто заборгованість за кредитним договором погашена достроково і правовідносини припинені.

30 вересня 2016 року він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій просив надати йому довідки про розірвання/припинення кредитного договору від 04 квітня 2007 року, про відсутність зобов`язань за вказаним кредитним договором та відсутність заборгованості за кредитом; скасувати обтяження

на предмет іпотеки та повернути оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Проте, отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» п`ять листів, у яких зазначалось,

що станом на жовтень 2016 року він має заборгованість за вказаним кредитним договором і у кожній відповіді був зазначений різний розмір заборгованості. Окрім цього, на його адресу відповідач надіслав лист,

у якому зазначено, що у найближчий термін банк має намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки або укласти

від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Крім того, зазначав, що 30 листопада 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, змінивши відсоткову ставку за користування кредитом з 11,04 % до 13,08 %,

а з 05 серпня 2010 року - 12,58 %, не повідомивши його про такі зміни,

не отримавши згоди на такі дії.

Позивач вважав дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо односторонньої зміни умов кредитного договору щодо відсоткової ставки за користування кредитом, незаконними та такими, що не відповідають статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам

в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором».

Вказував, що внаслідок незаконних та протиправних дій ПАТ КБ «ПриватБанк» йому спричинена моральна шкода, яка виражається у переживаннях, моральних стражданнях, неповноцінному сні, приниженні його честі і гідності як людини, так і порядного громадянина, порушенні його права зі сторони банку.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки

за користування кредитом по кредитному договору від 04 квітня 2007 року

з 30 листопада 2008 року до 13,08% та з 05 серпня 2010 року до 12,58 % річних; зобов`язати ПАТ КБ «'ПриватБанк» здійснити перерахунок сплачених відсотків за період з 30 листопада 2008 року за початковою відсотковою ставкою

у розмірі 11,04 % річних на залишок заборгованості кредитного боргу; визнати недійсним пункти 2.3.1. та 2.3.3. кредитного договору від 04 квітня 2007 року; визнати кредитний договір від 04 квітня 2007 року та договір іпотеки

від 04 квітня 2007 року припиненими з 17 березня 2015 року та виконаними; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» видати його довідку про розірвання кредитного договору від 04 квітня 2007 року; зобов`язати

ПАТ КБ «ПриватБанк» видати йому довідку про відсутність зобов`язань

за кредитним договором від 04 квітня 2007 року та відсутність заборгованості за кредитом згідно вказаного кредитного договору у зв`язку з їх повним виконанням, згідно з рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати обтяження на предмет іпотеки,

а саме на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати

ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути оригінали правовстановлюючих документів

на нерухоме майно, що належить йому, а саме на вищезазначений будинок; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральну шкоду у розмірі

20 тис. грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області

від 26 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того,

що звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 04 квітня

2007 року, такі вимоги є обґрунтовані, але ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, про що було заявлено відповідачем у справі. Також зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про відсутність заборгованості за спірним кредитним договором, а тому кредитні зобов`язання не припинені, у зв`язку

з чим позовні вимоги про визнання кредитного та іпотечного договорів безпідставні. Позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати довідки про розірвання спірного кредитного договору та відсутність зобов`язань позивача за кредитом у зв`язку з їх повним виконанням, також про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати обтяження на предмет іпотеки

і повернути позивачеві оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно мають похідний характер, тому відсутні підстави про їх задоволення. Спірні правовідносини стосуються виконання умов кредитного договору, яким відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника

ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позову

ОСОБА_1 Кредитний договір від 04 квітня 2007 року укладено на строк

до 03 квітня 2017 року, а заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц стягнуто заборгованість станом на 22 січня 2015 року без встановлення факту застосування положення частини другої статті 1050 ЦК України. Вказане судове рішення у справі № 187/298/15-ц виконане 30 вересня 2016 року. Враховуючи, що позовна вимога про розірвання кредитного договору сторонами не заявлялась, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем факту пред`явлення банком 17 березня 2015 року вимоги про дострокове повернення позики, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що була незаконно підвищена процентна ставка, але позивач при зверненні до суду пропустив строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, прийняти нову постанову про задоволення його позову у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 09 серпня 2018 року касаційне провадження у зазначеній справі відкрито

та витребувано її з суду першої інстанції.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитом, визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, а саме змінив відсоткову ставку

за користування кредитом з 11,04% до 13,08 %, а з 05 серпня 2010 року

до 12,58 %, при цьому не повідомивши про вказану зміну позичальника. Отже, відповідачем не була дотримана процедура направлення на адресу позичальника письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки,

що було встановлено судами попередніх інстанцій. Вважає, що суди помилково прийняли до уваги доводи відповідача щодо пропущеного позивачем трирічного строку позовної давності на оспорювання правочинів

та неправильно застосували норми закону щодо наслідків пропуску строку позовної давності. Про зміну відсоткової ставки ОСОБА_1 стало відомо лише після ознайомлення із розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 22 січня 2015 року у справі № 187/298/15-ц про дострокове стягнення заборгованості, а з позовом про захист прав споживачів він звернувся 03 листопада 2016 року. При цьому посилався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року справі № 6-1174цс16.

Також зазначає, що 17 березня 2015 року відповідачем було використане своє право за кредитним договором шляхом звернення до суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яку стягнуто заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року. Згідно постанови відділу державної виконавчої служби Петриківського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

від 30 вересня 2016 року виконавче провадження по виконанню зазначеного судового рішення у справі № 187/298/15-ц закінчено у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

04 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк»,

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику 32 825 доларів США на наступні цілі:

29 500 доларів США на ремонт будинку, 3 325 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного договору, на строк до 03 квітня 2017 року, зі сплатою 0,92%

на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 11-12).

Відповідно до пункту 2.3.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів

в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 %

у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національно банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або змінні середньозваженої ставки по кредитах банків України

у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів

з дати вступу у чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо у границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розміру відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

За змістом пункту 2.3.3. зазначеного договору при виникненні кожного

з наступних подій: зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, в тому числі при порушенні цільового використання коштів, банк на власний розсуд має право, зокрема, змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення; при цьому згідно статей 212, 611,

651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник, зокрема, зобов`язується повернути банку суму кредиту

у повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

Кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно пунктів 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишається, направляється на погашення заборгованості за кредитом (пункт 3.3 кредитного договору від 04 квітня 2007 року).

Згідно з пунктом 3.8 кредитного договору при непогашенні кредиту в строки, зазначені у пунктах 7.1, 2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту, нарахування відсотків здійснюється згідно з пунктом 3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Відповідно до пункту 5.1. умов кредитного договору, зокрема, даний договір діє у обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Пунктом 7.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року погоджено, зокрема, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди,

що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати (періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 468,60 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди.

За змістом пункту 7.4 вказаного вище договору, згідно статтею 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,44% на місяць, розраховані на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

Для забезпечення зобов`язань за вказаним вище кредитним договором

05 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель), та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки будинку, предметом якого є будинок

АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстровано у реєстрі за № 2-971 (том 1, а. с. 13-15).

Наказом голови правління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», від 23 вересня 2008 року

за № СП-2008-934 було підвищено процентну ставку, у тому числі

за валютними кредитами у доларах США та Євро до рівня не менше 13,08% (том 1, а. с. 65 зворот - 66).

Листом від 03 жовтня 2008 року відповідач повідомляв ОСОБА_1 про підвищення відсоткової ставки з 30 листопада 2008 року. Однак даний лист було направлено за помилковою адресою по АДРЕСА_1 , при тому, що у договорі значиться адреса по АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 65). Згідно копії реєстру вихідної кореспонденції № 217 зазначений лист було направлено позивачу

29 жовтня 2008 року, але останнім не отримано. (том 1, а. с. 69 зворот - 70).

Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, яка сформувалась станом на 22 січня 2015 року у розмірі 16 596,93 доларів США, що в еквіваленті складає 261 567 грн 58 коп (том 1, а. с. 19-20).

Постановою головного державного виконавця Петриківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 30 вересня 2016 року виконавче провадження № 48336575 з примусового виконання виконавчого листа

№ 187/298/15-ц, виданого 14 липня 2015 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області, закінчено, у зв`язку з повним виконанням вимог вказаного виконавчого документа (том 1, а. с. 21 зворот).

30 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк»

із заявою, у якій просив видати йому довідку про розірвання кредитного договору від 04 квітня 2007 року, довідку про відсутність зобов`язань

за вказаним кредитним договором та відсутність заборгованості; скасувати обтяження на предмет іпотеки та повернути позичальнику/іпотекодавцю оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно

(том 1, а. с. 22-23).

ПАТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за договором

від 04 квітня 2007 року, станом на 10 лютого 2017 року наявна заборгованість за кредитом у розмірі 8 038,62 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість по кредиту у сумі 7 070,61 доларів США), заборгованість

за процентами у сумі 7 054,02 доларів США, заборгованість по комісії у розмірі 1 298,34 доларів США та пеня у сумі 1474,33 доларів США, а всього

17 865,31 доларів США (том 1, а. с. 88-94).

Від вказаної вище суми загальної заборгованості у розмірі 17 865,31 доларів США банк відрахував різницю, яка стягнута за вказаним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня

2015 року у справі № 187/298/15-ц у розмірі 16 596,93 доларів США; залишок боргу дорівнює 1 268,38 доларів США. На суму залишку боргу банком нараховані штраф (фіксована частина) - 9,25 доларів США, та штраф (процентна складова) - 63,42 доларів США.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 29 вересня

2017 року за № 4737, складеного судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М. С. Бокаріуса, призначеної судом першої інстанції, ПАТ КБ «Приватбанк» зараховував сплачені ОСОБА_1 грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором

від 04 квітня 2007 року не по датам зазначених в квитанціях, які підтверджують оплату заборгованості за кредитом: розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, виходячи

з початкової ставки 11,04 %, станом на 30 вересень 2016 року, складає

9 511,21 доларів США; переплата заборгованості за кредитом, згідно кредитного договору від 04 квітня 2007 року, за початковою відсотковою ставкою 11,04 % на рік та з урахуванням сплачених ОСОБА_1 грошових коштів відсутня (том 1, а. с. 128-152).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанцій

не відповідає.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статями 651, 652, 654 ЦК України зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору

у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір,

що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом

чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі.

Законом України від 12 грудня 2008 року 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності з 10 січня 2009 року, ЦК України доповнено статтею 1056-1.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком

в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Аналогічне положення щодо заборони банку змінювати розмір процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку викладене

у статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», у редакції Закону №661 -VI від 12 грудня 2008 року.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визначення такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судами встановлено, що рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» про підвищення відсоткової ставки було прийнято 23 вересня 2008 року, тобто

до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору

в односторонньому порядку», який набрав чинності з 10 січня 2009 року.

На виконання умов кредитного договору банком було направлено листа позичальникові з метою повідомити його про зміну відсоткової ставки,

у відповідності до рішення банку від 23 вересня 2008 року, однак, згідно реєстру вихідної кореспонденції банку, повідомлення направлено

за помилковою адресою, тобто позивач не мав можливості його отримати. Будь-яких інших доказів виконання банком умов кредитного договору щодо повідомлення позивача про зміну (збільшення) відсоткової ставки суду

не надано.

Зміна банком процентної ставки з 05 серпня 2010 року на 12,58% відбулась

у період дії положень статті 1056-1 ЦК України. Доказів укладення додаткових угод щодо зміни відсоткової ставки банком суду не надано.

Суди вірно встановили порушення банком пункту 2.3.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року у частині обов`язку кредитора надіслати позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки та положень статті 1056-1 ЦК України. Ці обставини встановлені судами і банком у цій частині судові рішення не оскаржені.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність

це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою

до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом

в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення

її права або про особу, яка його порушила.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі

№ 6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції, що банком підвищено відсоткову ставку

у 2008 та 2010 роках, а з позовом ОСОБА_1 звернувся у 2016 році, тому пропустив строк позовної давності, що встановлений статтею 257 ЦК України є передчасним, оскільки не встановлено коли позивач дізнався

чи міг дізнатись про порушення свого права на оскарження оскарженого кредитного договору.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивач по суті прийняв нові пропозиції банку і сплачував підвищені проценти за кредитом (стаття 642 ЦК України) є передчасними й припущеннями, так як не наведено належних доказів.

Крім того, заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, яка сформувалась станом на 22 січня 2015 року, яке було виконане у 2016 році.

Разом з тим, за змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів,

а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється

від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти

за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18); від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається із відзиву на уточнену позову заяву, наданий

ПАТ КБ «ПриватБанк» розмір заборгованості, що зазначений у заочному рішенні Петриківського районного суду Дніпропетровської області

від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц визначено станом на 22 січня

2015 року. Натомість погашення заборгованості, про яке заявляє позивач, відбулось майже через рік, а саме у червні 2016 року (том 1, а. с. 193).

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 з позовними вимогами згідно

зі статтею 625 ЦК України.

Отже, суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення суду першої інстанції,

не врахував, що пред?явивши позов до позичальника про дострокове стягнення кредитної заборгованості, який було задоволено заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня

2015 року у справі № 187/298/15-ц, що набрало законної сили, та яке виконано боржником, банк змінив строк виконання зобов?язань за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації

у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, у частині позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними

та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії суд апеляційної інстанції

на вищенаведені норми права не звернута дійшов передчасного висновку про те, що існує заборгованість за кредитним договором.

Посилання суду апеляційної інстанції про те, що незазначення у заочному рішенні Петриківського районного суду Дніпропетровської області

від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц інформації про заявлення банком вимоги про стягнення грошових сум, строк сплати яких згідно умов кредитного договору не настав, не свідчить, що при вирішенні справи №187/298/15-ц судом першої інстанції не застосовувались положення частини другої статті 1050 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня

2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк