Справа № 339/263/17
Провадження № 22-ц/4808/493/20
Головуючий у 1 інстанції Поляниця М. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді Фединяка В.Д.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 її представника

ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розподіл домоволодіння у відповідності до часток, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду від 22 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Поляниці М.М. у м. Болехів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та розподіл домоволодіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та відповідач є співвласниками будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності. Їй належить ј частка даного домоволодіння, відповідно до нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.1993 року. Реальний розподіл будинку не здійснювався, а вказаний будинок був розділений з врахуванням тривалості користуванням, а саме якими користувалися їхні батьки. 15 травня 2017 року вона дізналася, що в її половині будинку ведуться будівельні роботи, внаслідок чого зруйновано частину будинку та знищено речі домашнього вжитку. Вказані роботи були здійснені ОСОБА_3 .

З огляду на наведене просить суд стягнути з відповідача на її користь завдану матеріальну шкоду в сумі 30000 грн. та моральну (немайнову) шкоду в сумі 30000 грн., внаслідок самовільного переобладнання та перепланування будинку по АДРЕСА_1 , що призвело до пошкодження частини будинку, яка є у її фактичному користуванні та майна. Також просить здійснити розподіл даного домоволодіння у відповідності до часток власності за кожним співвласником, та стягнути судові витрати.

Ухвалою Болехівського міського суду від 05.10.2017 року до участі у розгляд справи як співвідповідача залучено ОСОБА_4 .

Ухвалою Болехівського міського суду від 16.09.2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, закрито у зв`язку з частковою відмовою ОСОБА_1 від позову. (т.2 а.с.189-190).

Рішенням Болехівського міського суду від 22 січня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розподіл домоволодіння у відповідності до часток відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, рішення суду про відмову у задоволенні позову зводиться до того, що фактично розподіл будинку відбувся по фактичному користуванні конкретними приміщеннями і кожен із співвласників часткової власності повинен був її утримувати згідно фактичного користування. При цьому суд не взяв до уваги те, що фактичне користування не означає його розподіл з визначенням конкретних приміщень, їх вартості, відхилення від ідеальних часток та відповідної грошової компенсації. Також суд безпідставно зіслався на те, що неможливо провести реальний розподіл будинку

Апелянт зазначила, що вона являється власником ј частки спірного домоволодіння, інші ѕ частки належали ОСОБА_5 , після смерті якого співвласниками є його дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_3 . Після вступу в управління своєю часткою будинковолодіння вела господарську діяльність, однак через неприязні стосунки із ОСОБА_6 повернулась проживати в інше помешкання. Через проведені відповідачами ремонтні роботи робітники проникли у ту частину будинку, що є у її фактичному користуванні. На її скаргу службовими особами Болехівської міської ради обстежено будинок та складено 24.05.2017 року відповідний акт. Окрім того, у висновку оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №62 зазначено, що отвір в частині фасадної (капітальної) стіни із сторони подвір`я загального користування площею біля 2 метрів утворився внаслідок розбиття та розбирання цієї частини стіни механічним способом. Експлуатація частини будинку, яка фактично знаходиться у коричстуванні позивача, без проведення відповідних будівельно-ремонтних робіт та капітального ремонту із заміною конструктивних елементів будинку неможлива. Та частина будинку, що була у її користуванні, знищена на 81-100%, не підлягає експлуатації і не береться до уваги при реальному розподілі.

Разом з тим, суд помилково визначив, що дана частина будинку, яка була і є у фактичному користуванні відповідачів, є неподільним майном, що не підлягає розподілу.

З цих підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким провести реальний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 належної їй ј частки по першому варіанту згідно експертного висновку №62 від 17.08.2018 року з відхиленням від рівності часток, з визнанням за нею кімнати під літ. 1-3, площею 21 кв.м, вартістю 59 783,23 грн, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, загальною вартістю 111 608,23 грн, що становить 37,73% вартості цієї частки домоволодіння, зі сплатою грошової компенсації в розмірі 37 654,73 грн.

Відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено наступне. ОСОБА_1 має намір залишити у своєму користуванні частину знищеного нею житлового будинку із приватизованою земельною земельною ділянкою та отримати ще частку житлового будинку, якою користуються вони. Зазначили, що вони тричі проводили ремонтні роботи. Окрім очистки стіни, яка розмежовує їхні частини житлового будинку, ними не проводилось будь-яких переобладнань конструкцій в середині приміщення, яке належить апелянту. Позивчка погодилась із висновками експерта, відмовилась від позовних вимог в частині стягнення матерівальної та моральної шкоди. Разом з тим, позивачкою не долучено технічного паспорту на вказане домоволодіння, а тільки план житлового будинку, виготовлений ще в листопаді 1989 року. Частина належного спірного будинку позивачці доведена до непридатного стану ще спадкодавцем ОСОБА_7 , оскільки вона відмовилась робити капітальний ремонт. Просять суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити в силі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просить вимоги скарги задовольнити.

ОСОБА_4 та представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належна позивачці ј домоволодіння по АДРЕСА_1 , отримана у спадщину після смерті матері ОСОБА_7 зруйнована і не підлягає експлуатації, тому не підлягає виділенню в натурі.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону .

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.1993 року ОСОБА_1 на праві власності належить ј домоволодіння по АДРЕСА_1 успадкована після смерті матері ОСОБА_7 (т.1 а.с.8).

Відповідачу ОСОБА_3 належать на праві спільної часткової власності Ѕ частин зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 від 14 вересня 2017 року (т.1 а.с.171-172).

ОСОБА_4 належать на праві спільної часткової власності ј частина зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_6 від 14 вересня 2017 року (т.1а.с.173).

З відповіді управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області вбачається, що від 16.06.2017 вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 проводяться штукатурні роботи стін та косметичний ремонт (т.1 а.с.9).

З листа Долинського відділення ПАТ «Івано-Франківськгаз» від 02.06.2017 адресованому ОСОБА_1 вбачається, що 12.07.2000 систему газопостачання до частини житлового будинку по АДРЕСА_1 споживач ОСОБА_1 було відключено від газопостачання у зв`язку з заборгованістю. 26.03.2013 у зв`язку відсутністю перспективи споживання газу та аварійним станом приміщень система газопостачання зазначеної частини будинку від`єднана від газової мережі механічним способом. (т.1 а.с.20).

З фото таблиць долучених сторонами вбачається, що частина будинку, якою користувалась позивачка, має ветхий, запущений стан, відсутні вікна, непридатна для проживання. Інша частина, в якій проживає ОСОБА_3 , доглянута (т.1 а.с.58-79).

З матеріалів інвентарної справи будинковолодіння АДРЕСА_1 встановлено наступне.

Вказане домоволодіння було передано у власність ОСОБА_8 , згідно акту від 24 серпня 1947 року та зареєстровано за ним на праві власності (т.1а.с.58-59).

З генерального плану від 19.10.1949 в склад домоволодіння входив житловий будинок (літ.А-1) та корівник (літ.Б-1), які становили одне ціле - розміром 19.00 м. на 7,70 м. (т.2 а.с.54).

З поповерхового плану виготовленому 26 серпня 1960 року, що даний будинок загальними розмірами 19,05 м. на 7,67 м. розділений на дві квартири АДРЕСА_2 (входять кімнати 1 - 6) та №2 (входять кімнати 1 - 5). Кімнати квартир 1-6 та 2-5 розділені умовною лінією. Також у будинку маються два підвали (т.2 а.с.61).

В поповерховому плані виготовленого 27 грудня 1965 року та журналі внутрішніх обмірів зафіксовано дві квартири під №1 та АДРЕСА_3 2. Квартира №1 складає з 6 кімнат загальною площею 61.83 м2. Квартира №2 складається з 4 кімнат загальною площею53,29 м2 (т.2 а.с.66-67).

З рішення виконавчого комітету Болехівської міської ради за №37 від 26 лютого 1973 року вбачається, що за ОСОБА_8 , як переселенцем з Республіки Польща оформлено право власності на цілий будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

ОСОБА_8 10 травня 1973 року подарував Ѕ частину зазначеного будинку ОСОБА_5 (т.2 а.с.88-89).

З поповерхового плану вказаного будинку, виготовленого 4 червня 1978 року, вбачається, що будинок уже розділено на 3 квартири шляхом поділу квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_4 , з добудовою до квартири АДРЕСА_2 підсобних приміщень (коридорів, кладови), що також відображено в експлікації до плану (т.2 а.с.93-94).

Рішенням виконкому Болехівської міської ради від 22 липня 1977 року за №197 ОСОБА_5 надано дозвіл на добудову до житлового будинку веранди розміром 7,5 м на 2.0 м. (т.2 а.с.98).

Рішенням виконкому Болехівської міської ради від 05 липня 1973 року за №180 ОСОБА_5 (батькові відповідачів) надано дозвіл на побудову сараю на ділянці зареєстрованій за його будинковолодінням АДРЕСА_1 . На виконання вказаного рішення виконано проект побудови сараю (т.1 а.с.108-109).

З ситуаційних плані виготовлених технічним бюро районного архітектора 17.07.1973 та 8.09.1977 вбачається, що житловий будинок розділений на дві частини. На лівій частині накреслено проект добудови веранди та господарської споруди (сараю) (т.1 а.с.107,109)

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.1980 вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 в рівних долях є сини ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.109).

З плану присадибної ділянки виготовленого 25 жовтня 1989 року вбачається, що загальна площа земельної ділянки на якій розташований будинок становить 2618 м2. Подвір`я розділено огорожею. На лівій частині розташовано три господарські споруди (літ.Б,Б1 та Д) на правій за огорожею одна (літ.Г).

З Довідки характеристики вбачається, що ОСОБА_5 є власником ѕ частин, а ОСОБА_9 ј частини (т.2 а.с.121).

З плану присадибної ділянки виготовленого 25 жовтня 1989 року вбачається, що загальна площа земельної ділянки на якій розташований будинок становить 2618 м2. Подвір`я розділено огорожею. На лівій частині розташовано три господарські споруди (літ. Б,Б1 та Д) на правій за огорожею одна (літ. Г).

З Державного акту серії ІФ №19-01-2/000051 вбачається, що ОСОБА_1 на підставі рішення VII сесії Болехівської міської ради від 19 квітня 1996 року передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1412 га для обслуговування господарських будівель та ведення особистого господарства. З опису меж вбачається, що від ОСОБА_10 земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_1 межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 а Г до АДРЕСА_1 з АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

Після смерті ОСОБА_9 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем є ОСОБА_7 .. Спадкове майно складається з ј частини житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.124).

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 квітня 1993 року, після смерті ОСОБА_7 , є позивачка по справі ОСОБА_1 Спадкове майно складається з ј частини житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.129).

В ст.13 Конституцією України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Ткаож установлено, що згідно висновку експерта №62 від 17 серпня 2018 року здійснити розподіл будинковолодіння відповідно до ідеальних часток співвласників технічно неможливо (т.1 а.с.217).

За вказаним висновком встановлено наступне.

Стіна, що розділяла приміщення під літ.2-5 та під лі. 2-3,2-4 не могла бути несучою, і нести навантажень, а була не несучою, сприймала власну вагу. Тому руйнація ( демонтаж ) даної стіни на порушення конструктивних елементів даху, не могла мати ніякого впливу. Руйнація даху могла відбутися внаслідок втручання в кроквяну систему покрівлі ( яка становила єдину цілісну систему) тривалого часу без поточного ремонту та під впливом атмосферних опадів, тобто конструктивні елементи перебували в аварійному стані. Причинний зв`язок між розібранням (демонтажем) не несучої стіни ( між приміщеннями, які є у користуванні позивача та приміщеннями відповідача (половинами будинку) та обваленням частини даху над половиною будинку до затікання стін, пошкодження опадами підлоги, пошкодження меблів - відсутній. Експлуатація частини будинку, яка фактично знаходиться у користуванні позивача (квартира АДРЕСА_5 ), без проведення відповідних будівельно-ремонтних робіт по капітальному ремонту та заміні конструктивних елементів будинку неможлива. Запропоновано варіанти розподілу на 1/4 та 2/4 частин з виплатою компенсації третьому співвласнику в сумі 73953.50 грн. Поділити будинок залишивши за позивачем ОСОБА_1 приміщення, які в технічному паспорті позначені під літерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 не представляється можливим, оскільки дані приміщення є непридатні для проживання, через їх ветхий стан. При запропонованих варіантах розподілу 1/4 частку виділити технічно неможливо, тому розподіл часток між 1/4 та 2/4 буде наступним 3/5 та 5/8 відхилення ідеальних часток до фактичного користування будинку та господарських будівель та споруд третього співвласника ј частки складає 100 %. (т.1 а.с.184-236).

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно ст.322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

У відповідності до ст.360 зазначеного Кодексу співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Оскільки у судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши 23.04.1993 року після смерті матері ОСОБА_7 у спадщину ј частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , не користувалась зазначеним майном, не брала участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна внаслідок чого належне їй майно стало непридатним для користування за призначенням, то суд першої інстанції прийшов правильного висновку відмовивши позивачці у виділенні в натурі ј частини житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що фактичне користування спірним майном не означає його розподіл з визначенням конкретних приміщень, так як спростовуються доказами про користуванням визначеними частини житлового будинку по АДРЕСА_1 його співласниками, частину яких успадкувала позивачка та поясненнями свідків.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Болехівського міського суду від 22 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 12 червня 2020 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В. Бойчук

В.А.Девляшевський