Справа № 442/3344/20
Провадження № 2/442/942/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2020 р. Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

головуючого судді Нагірної О.Б.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: АТ «УкрСибБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Товариство з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія" Укрфінстандарт", приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Любов Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позовуу вищезазначеній справі шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення літ.Е-1 загальною площею 258,1кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 нежитлове приміщення літ.Г-1 площею 332,2 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти дії щодо реєстрації нових іпотекодержателів за іпотечними договорами, нотаріально посвідченими приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. за №1421 від 13 вересня 2007 року та за №604 від 12 квітня 2007 року у Державному реєстрі іпотек до вирішення спору по суті.

Вказує, що на сьогодні їй відомо, що факторингові компанії ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» та ТзОВ „Фінансова компанія" Укрфінстандарт", які вважають себе новими кредиторами по кредитних договорах, що були укладені з АТ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 , та відповідно є новими зареєстрованими в реєстрі іпотек іпотекодержателями по оспорюваних договорах іпотеки, предметом яких є спільне майно подружжя, вчиняють дії по відчуженню цього майна у позасудовому порядку та у порядку звернення стягнення на майно у процесі примусового виконання рішення суду, а саме представники факторингових компаній повідомили про що вони вже мають потенційного покупця, якому відступлять право вимоги по кредитних та іпотечних договорах як новому кредитору і він зможе за собою зареєструвати на праві власності іпотечне майно, яке є спільною власністю подружжя. Вказане майно передано в іпотеку без її згоди як співвласника, про що їй стало відомо тільки 20 травня 2020 року, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом про визнання договорів іпотеки недійсними. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту заборони вчиняти дії унеможливить виконання судового рішення щодо визнання недійсними договорів іпотеки та договору про уступку права вимоги по іпотечних договорах

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних міркувань.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб ( п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України).

У відповідності до ст.152 ЦПК України, позов може забезпечуватись шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, належні відповідачу. Між тим, вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч.3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22 грудня 2012 року №9 (із змінами і доповненнями) розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; а також інших учасників судового процесу;наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо зв`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Із змісту заяви про забезпечення позову не вбачається, в чому саме полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не долучено жодного документу, який би доводив вчиненняіпотекодержателем дій по відчуженню цього майна у позасудовому порядку.Окрім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, кому належить нерухомість, на яку заявник просить накласти арешт.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що заявником не надано достатніх доказів для вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на те, що накладення арешту на майно може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, яким це майно може належати, викладені в заяві мотиви не дають підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких звернувся до суду.Заявником не обґрунтовано, яким чином забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача зможе в подальшому забезпечити виконання рішення суду у разі задоволення позову про зобов`язання вчинити дії. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід зазначити, що в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» було чітко зазначено про те, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. Така позиція знаходила своє відображення у судовій практиці при здійсненні як цивільного, так і господарського судочинства (Постанова ВГСУ від 26 липня 2016 року у справі №910/29237/15; Постанова ВГСУ від 9 листопада 2015 року у справі №907/636/15). До слова, в Постанові від 9 листопада 2015 року ВГСУ зазначив, що «...суд не може заборонити органам державної влади (зокрема й органам Державної виконавчої служби) та/або органам місцевого самоврядування здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження».

Сама позивач зазначає, що факторингові компанії ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» та ТзОВ „Фінансова компанія" Укрфінстандарт", які вважають себе новими кредиторами по кредитних договорах, що були укладені з АТ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 , та відповідно є новими зареєстрованими в реєстрі іпотек іпотекодержателями по оспорюваних договорах іпотеки, предметом яких є спільне майно подружжя, вчиняють дії по відчуженню цього майна у позасудовому порядку та у порядку звернення стягнення на майно у процесі примусового виконання рішення суду.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність необхідних підстав для забезпечення позову до подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 149-153, 157, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Львівськогоапеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.Б. Нагірна