Провадження №2/523/1421/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"09" червня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.,

при секретарі судового засідання - Дзюба Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 21 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на підставі чого відкрилась спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1993р., виданого на підставі розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 22.04.1993 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою 03.09.1996 року після смерті її чоловіка ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер вітчим позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 17.08.2006 року, який перебував в зареєстрованому шлюбі з рідною матір`ю позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження від 14.03.1997 року та Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 15.05.2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 06.02.2019 року, на підставі чого позивач ОСОБА_1 став спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_6 , яка проживаючи разом з ним фактично прийняла спадщину після свого чоловіка ОСОБА_5 , але належним чином не зареєструвала за собою спадкове майно. В свою чергу ОСОБА_5 , проживаючи разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , фактично прийняв спадщину після неї, але знову ж таки належним чином не зареєстрував за собою спадкове майно.

Таким чином, зважаючи на вище викладені норми ст.ст. 1266 та 1268 ЦК України, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , оскільки попередні перед ним спадкоємці ОСОБА_3 фактично прийняли спадок, але не зареєстрували його за собою належним чином, крім того, оскільки він постійно проживав разом із ОСОБА_6 , то на час відкриття спадщини він вважається таким, що прийняв спадщину,

Позивач, як єдиний спадкоємець першої черги по закону, успадкував квартиру, яка належала його матері. Таким чином, зазначену вище квартиру, після смерті матері позивач прийняв у спадок у повному обсязі, на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Після прийняття квартири у спадок позивач розпоряджався нею: підтримував у належному стані, оплачував комунальні послуги та інше, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг, доданими до матеріалів справи.

Отже, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємці першої черги за законом, син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , та згодом його дружина - ОСОБА_6 не заявляли про відмову від спадщини, то вони успадкували частку, яка належала попереднім спадкодавцям.

На підставі зазначеного, в серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київської державної нотаріальної контори в м. Одеси із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6 , але скористатися своїм правом щодо прийняття спадщини він не зміг, оскільки, відповідно до Інформаційного листа №4846/20-14 від 16.08.2019 року, який було видано йому 19.08.2019 року, ним було пропущений строк на подачу заяви про прийняття спадщини.

Окрім того, при видачі довідки нотаріусом ОСОБА_1 було повідомлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним спадковим майном після смерті його матері ОСОБА_6 знаходиться у власності іншої особи за Договором довічного утримання, укладеним 17.09.1996 року між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4 цього договору ОСОБА_2 зобов`язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_3 забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, крім того зобов`язується зберегти квартиру в безоплатному користуванні ОСОБА_3 .

Пунктом 5 Договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язується матеріально забезпечувати ОСОБА_3 харчуванням. одягом, доглядом та необхідною допомогою в розмірі трьох мінімальних заробітних плат в місяць з урахуванням інфляції та індексації.

З метою захисту свого порушеного права ОСОБА_1 вирішив звернутись з позовом до суду, оскільки оспорюваний Договір порушує права позивача, та суперечить його інтересам, як фактичного володільця квартири.

Позивач посилається на те, що він з 1993 року, тобто майже за 4 роки до реєстрації шлюбу між батькам, разом з ними та ОСОБА_3 постійно проживав та досі проживає у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, жодної необхідності в сторонньому догляді та забезпеченні ОСОБА_3 іншими особами не було, оскільки син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 , проживали разом з нею та в повній мірі доглядали і утримували хвору матір до самої її смерті.

Таким чином, Договір довічного утримання від 17.09.1996 було укладено без дійсної волі на те померлої ОСОБА_3 , оскільки до самої її смерті вона належним чином доглядалась та утримувалась батьками позивача.

Позивач посилається також на те, що у спірному договору конкретна частина помешкання, в якій має проживати відчужувач не визначена, а лише зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується зберегти квартиру в безоплатному користуванні, що порушає процедури укладення аналогічних договорів.

В момент укладання Договору довічного утримання ОСОБА_2 була керівником підприємства, на якому довгий час працювала ОСОБА_3 .. В зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я та хворобою за кілька років до смерті ОСОБА_3 звільнилась з підприємства та постійно до самої смерті перебувала на лікуванні вдома.

Таким чином, ОСОБА_2 добре знала, що ОСОБА_3 довгий час хворіє та перебуває під дією лікарських препаратів, тому ввівши її в оману змусила її укласти Договір довічного утримання.

Окрім того, у самому договорі довічного утримання зазначено, що Договір укладено між сторонами безпосередньо в тій самій квартирі, в якій нині проживає позивач ОСОБА_1 та яка є спірним спадковим майном, в присутності нотаріуса, яка була запрошена хворою ОСОБА_3 ..

Позивач також посилається на те, що більше двох років до своєї смерті, ОСОБА_3 була лежачою хворою, яка довгий час хворіла хронічним бронхітом та перебувала під дією ліків, отже самостійно вона не могла викликати нотаріуса, а єдиними особами з якими вона постійно спілкувалась були лише її найближчі сусіди та родичі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ..

Окрім того, лише після смерті матері ОСОБА_1 стало відомо, що 18.06.1997 року ОСОБА_3 уповноважувала нотаріальною Довіреністю його матір ОСОБА_6 на ведення судової справи щодо прижиттєвого визнання недійсним нині оскаржуваного Договору довічного утримання.

Крім того в провадженні Ленінського районного народного суду м. Одеси в період з 1997 року до 1998 року знаходилась цивільна справа щодо оскарження наявного Договору довічного утримання, але з пояснень позивача вбачається, що в рамках провадження сторонам та суду було повідомлено, що відповідачка ОСОБА_2 загинула в ДТП, на підставі чого провадження по справі було закрито. В свою чергу будь-якого фактичного підтвердження цієї обставини надано не було. Але станом на момент, коли ОСОБА_1 дізнався про наявність Договору, в архіві Суворовського районного суду м. Одеси не зберіглось жодної інформації про таку справу.

Підтвердженням того, що ОСОБА_2 справді не виконувала обов`язків, передбачених договором довічного утримання є те, що у 1997 році в період нестабільної ситуації в країні, ОСОБА_2 виїхала за межі України до Російської Федерації на постійне проживання. Таким чином, виїхавши з України ОСОБА_2 фактично самоусунулась від виконання своїх зобов`язань за Договором, отже не могла належним чином забезпечувати ОСОБА_3 харчуванням, одягом, доглядом, та необхідною допомого, як це передбачено умовами Договору, а насправді ОСОБА_3 доглядали ОСОБА_6 і ОСОБА_5 ОСОБА_2 також не виконала зобов`язання щодо поховання ОСОБА_3 ..

На підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно з 1993 року проживає у вказаній квартирі є Акт від 20.08.2019 року, підписаний сусідами ОСОБА_1 , які дійсно підтверджують, ОСОБА_1 з 1993 року разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 постійно проживав і досі проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та разом з батьками здійснював догляд та повне утримання ОСОБА_3 ..

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, 07.11.2008 року на підставі Договору довічного утримання від 17.09.1996 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 458 внесено архівний запис про обтяження № 8162366 на квартиру адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач також посилається на те, що він дізнався про порушення його права тільки 19.08.2019 року, тобто дата отримання ним інформаційної довідки з Київської державної нотаріальної контори в м. Одесі про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском строку та наявністю Договору довічного утримання.

На підставі викладеного, позивач просить:

1.Визнати недійсним Договір довічного утримання від 17.09.1996р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

2.Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

3.Встанови порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення у разі набрання ним законної сили, є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та скасування запису про заборону на відчуження квартири № 8162366 від 07.11.2008 року, внесений Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 458.

В судове засідання представник позивача подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також просив справу розглянути у його відсутність.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, а також відзив на позов не подавала.

За вищевказаних обставин, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , актовий запис № 9176 від 05.12.1998р., зареєстрований відділом РАГС Жовтневої районної адміністрації виконкому Одеської міської Ради. (а.с. 13)

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.04.1993, виданого на підставі розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 22.04.1993 року. (а.с. 14)

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №8709 від 03.10.1983р. зареєстрований Жовтневим ЗАГС м. Одеси.

Після смерті ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видано Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою від 03.09.1996р. право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_3 . (а.с. 15)

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги був її син ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1643 від 17.08.2006р., зареєстрований Першим відділом РАЦС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. (а.с. 16)

ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , актовий запис №118 від 14.03.1997р., зареєстрований Відділом РАГС Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міської Ради. (а.с. 17)

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 11283 від 07.11.2016р., зареєстрований Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області. (а.с. 18)

Після смерті ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем першої черги є її син ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . (а.с. 19)

Відповідно до акту від 20.08.2019р. ОСОБА_1 з 1993р. постійно проживав спільно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . (а.с. 24)

З матеріалів спадкової справи, яка була заведена після померлої ОСОБА_6 вбачається, що 09.08.2019р. надійшла заява від ОСОБА_1 , що він приймає спадщину.

Окрім того, в процесі оформлення спадщини, позивач від нотаріуса дізнався, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у власності іншої особи за Договором довічного утримання, укладеним 17.09.1996 року між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вищевказаний договір необхідно визнати недійсним, оскільки він не відповідав волі померлої ОСОБА_3 , а також відповідачка ОСОБА_2 ніколи не виконувала свої зобов`язання за договором.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на пред`явлення вищевказаних позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги був її син ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.

Відповідно до акту від 20.08.2019р. ОСОБА_1 з 1993р. постійно проживав спільно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . (а.с. 24)

Отже на момент смерті ОСОБА_3 , а саме 03.12.1998 р . спадщину прийняв її син ОСОБА_5 , який фактично вступив в управління спадковим майном.

Так відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Окрім того, судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась.

Після його смерті спадкоємцем першої черги була його дружина ОСОБА_6 , яка також постійно проживала спільно із спадкодавцем.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦПК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після її смерті єдиним спадкоємцем першої черги є її син ОСОБА_1 , який також постійно проживав спільно із спадкодавцем.

З матеріалів спадкової справи, яка була заведена після померлої ОСОБА_6 вбачається, що 09.08.2019р. надійшла заява від ОСОБА_1 , що він приймає спадщину.

В той же час, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 , який постійно проживав спільно із спадкодавцем ОСОБА_6 , то він вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже спадкові права від ОСОБА_3 перейшли до ОСОБА_5 , а далі до ОСОБА_6 та відповідно до ОСОБА_1 ..

Судом встановлено, що між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п. 4 цього договору громадянка ОСОБА_2 зобов`язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_3 забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, крім того зобов`язується зберегти квартиру в безоплатному користуванні ОСОБА_3 .

Пунктом 5 Договору передбачено, шо ОСОБА_2 зобов`язується матеріально забезпечувати ОСОБА_3 харчуванням одягом, доглядом та необхідною допомогою в розмірі трьох мінімальних заробітних плат в місяць з урахуванням інфляції та індексації

За твердженням позивача, він з 1993 року, тобто майже за 4 роки до реєстрації шлюбу між батьками, разом з ними та ОСОБА_3 постійно проживав та досі проживає у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, жодної необхідності в сторонньому догляді та забезпеченні ОСОБА_3 іншими особами не було, оскільки син ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 , проживали разом з нею та в повній мірі доглядали і утримували хвору матір до самої її смерті.

Таким чином, позивач вважає, що договір довічного утримання від 17.09.1996р. було укладено без дійсної волі на те померлої ОСОБА_3 , оскільки до самої її смерті вона належним чином доглядалась та утримувалась батьками позивача.

Позивач також стверджує, що в момент укладання Договору довічного утримання ОСОБА_2 була керівником підприємства, на якому довгий час працювала ОСОБА_3 .. В зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я та хворобою за кілька років до смерті ОСОБА_3 звільнилась з підприємства та постійно до самої смерті перебувала на лікуванні вдома.

Таким чином, ОСОБА_2 добре знала, що ОСОБА_3 довгий час хворіє та перебуває під дією лікарських препаратів, тому ввівши її в оману змусила її укласти Договір довічного утримання.

Окрім того, у самому Договорі довічного утримання зазначено, що Договір укладено між сторонами безпосередньо в тій самій квартирі, в якій нині проживає позивач ОСОБА_1 та яка є спірним спадковим майном, в присутності нотаріуса, яка була запрошена хворою ОСОБА_3 ..

Позивач також посилається на те, що більше двох років до своєї смерті, ОСОБА_3 була лежачою хворою, яка довгий час хворіла хронічним бронхітом та перебувала під дією ліків, отже самостійно вона не могла викликати нотаріуса, а єдиними особами з якими вона постійно спілкувалась були лише її найближчі сусіди та родичі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. 245 ЦК України в редакції 1963р. за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Згідно ст. 41 ЦК України в редакції 1963р. угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

З наданих позивачем матеріалів, а також пояснень вбачається, що договір довічного утримання укладено без дійсної волі на те померлої ОСОБА_3 ..

На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визнати недійсним договір довічного утримання від 17.09.1996р., який був укладений між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Гурьяновою Л.Г., у реєстрі за №1-2804.

Окрім того, суд вважає скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , а також скасувати запис про заборону на відчуження квартири № 8162366 від 07.11.2008 року, внесений Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 458.

Судом встановлено, що спадкові права від ОСОБА_3 перейшли до ОСОБА_5 , а далі до ОСОБА_6 та відповідно до ОСОБА_1 ..

На підставі викладеного, суд вважає, що можливо визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , іпн. НОМЕР_4 у порядку спадкування за законом після померлих ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 17.4 кв.м., загальною площею 34,6 кв.м..

Керуючись, ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268,280-281 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності - задовольнити.

2. Визнати недійсним договір довічного утримання від 17.09.1996р., який був укладений між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Гурьяновою Л.Г., у реєстрі за №1-2804.

3. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , а також скасувати запис про заборону на відчуження квартири № 8162366 від 07.11.2008 року, внесений Першою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 458.

4. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , іпн. НОМЕР_4 у порядку спадкування за законом після померлих ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 17.4 кв.м., загальною площею 34,6 кв.м..

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.К. Кисельов

Повний текст складено та підписано 16.06.2020