22-ц/804/1701/20

Номер провадження 22-ц/804/1701/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року у складі суду Соловйова О.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява, мотивована тим, що 27.07.2011 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики-застави-поруки на суму 160 000 грн. зі строком повернення до 30.08.2011 року. Свої зобов`язання щодо повернення суми боргу відповідачі в добровільному порядку не виконали, тому він звернувся до суду з вимогою стягнути з боржників у солідарному порядку суму позики, відсотки за користування грошовими коштами та грошові суми передбачені положеннями ст.625 ЦК України. Загальна сума боргу дорівнює 2443200грн., яка складається з суми позики 160000грн., відсотків 931200грн., інфляційних втрат - 257 600грн. за період з 30.08.2011 по 30.08.2019 та 3 % річних у розмірі 38400 грн. та пені у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочки з 30.08.2011 до 14.04.2014 у розмірі 1 056 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав грошові кошти у борг лише на місяць, а до суду звернувся через вісім років після укладення договору. Суд першої інстанції при постановленні рішення не прийняв до уваги зміст п. 4.4 укладеного сторонами договору позики від 27.07.2011 року, яким збільшено строк загальної (та відповідно спеціальної) позовної давності до восьми років щодо стягнення сум пені, позики, процентів, інфляційних, збитків та усіх інших прав та обов`язків за даним договором, з тієї причини, що на його думку така умова договору штучно подовжує для позикодавця період стягнення суми позики, а також нарахування відсотків та штрафних санкцій. З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність застосування до даних правовідносин 8 річного строку позовної давності, визначеного договором, а тому заява одного із відповідачів про застосування строку позовної давності стала підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в договорі позики від 27.07.2011 року визначено строк позовної давності 8 років. Суд першої інстанції погодився, що збільшення строку позовної давності до 8 років є законним, договір позики та його пункт про встановлення такого строку позовної давності судом першої інстанції не визнано недійсним. Збільшення позовної давності по домовленості сторін передбачено ст. 259 ЦК України, а тому це право сторін безспірне. Суд першої інстанції порушив імперативну норму закону про право сторін збільшувати строк позовної давності у письмовій формі. З позовом він звернувся до закінчення 8 річного строку, а тому рішення суду повинно бути скасоване, а позов задоволено.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка скористалася правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи попереджені належним чином, підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, апеляційну скаргу просив відхилити, рішення суду залишити без змін. Відповідач ОСОБА_3 причини неявки суду не повідомив.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено повно, проте висновки зроблено без дотримання вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 27.07.2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) з однієї сторони, а з іншої сторони - ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_3 (поручитель) укладено договір позики. Позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 160 000 грн., а позичальник взяв на себе зобов`язання їх повернути позикодавцю в строк до 30.08.2011 (п.1.1. договору).

Пунктом 1.2 договору встановлено, що позичальник сплачує позикодавцю проценти у розмірі 4% від суми позики за кожен місяць користування позикою. У разі несплати відсотків у встановлений строк їх розмір збільшується до 6 % від суми боргу.

Крім того, згідно із п.1.4 договору позики у разі несвоєчасного повернення позики або сплати відсотків позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочки, відшкодувати збитки, повернути позику з урахуванням індексу інфляції та 3 % відповідно до ст.625 ЦК України, а також відшкодувати всі необхідні витрати із стягнення боргу.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що поручитель бере на себе зобов`язання перед позикодавцем за виконання позичальником всіх його зобов`язань перед позикодавцем за даним договором та в разі їх невиконання безпосередньо позичальником зобов`язується у встановлений договором строк на вимогу позикодавця виконати всі невиконані зобов`язання позичальника за даним договором.

Згідно із умовами договору строк дії поруки встановлено сторонами до 30.08.2019 року та порука припиняється фактичним виконанням всіх зобов`язань за Договором (п. 3.3 Договору позики).

Відповідно до п. 4.4. договору сторонами збільшується позовна давність щодо захисту прав сторін із стягнення пені, позики, процентів, інфляційних, збитків та інших прав та зобов`язань за даним договором загальною тривалістю у вісім років.

Даний договір підписаний 27.07.2011 року сторонами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.3-4)

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною(сторонами).

Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін.

Частиною 1 статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

З матеріалів справи вбачається, що договір позики між сторонами було укладено 27.07.2011 року, позивач передав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 160 000грн., які останній зобов`язався повернути до 30.08.2011року.

З наведеного вбачається, що між сторонами виникли зобов`язання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 4.4 договору позики від 27.07.2011 року на підставі частини першої статті 259 ЦК України сторони досягли домовленості про те, що позовна давність за вимогою позикодавця про стягнення позики, процентів за користування коштами, пені, та інших збитків установлюється тривалістю вісім років.

Однак суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені умови договору позики.

Посилання суду першої інстанції, що на його думку така умова договору штучно подовжує для позикодавця період стягнення суми позики, а також нарахування відсотків та штрафних санкцій не ґрунтується на законі.

Сторони відповідно положень ст.627 ЦК України вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З огляду на вказане застосування судом першої інстанції, при наявних обставинах, наслідків пропущення строків позовної давності, навіть за заявою відповідача, є помилковим.

Обсяг зобов`язань поручителя також визначається умовами договору позики-застави-поруки, п.3.3 та п.4.4. якого визначили строк дії поручительства до 30.08.2019 року, а також установлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

З аналізу наведеного позивач не втратив право на повернення позики в сумі 160000грн., шляхом її стягнення з відповідачів в солідарному порядку.

Крім того він має право на стягнення з відповідачів відсотків у розмірі 7731,20грн., обчислених за період з 27.07.2011 року по 26.08.2011 року за відсотковою ставкою яка передбачена умовами договору в розмірі 4%, та за період з 27.08.2011 по 30.08.2011 року за відсотковою ставкою, яка передбачена умовами договору в разі порушення виконання його умов, в розмірі 6%.

Вимоги позивача про стягнення з відповідачів відсотків за вісім років задоволенню не підлягають, оскільки строк повернення позики визначено конкретною датою, а саме до 30.08.2011 року, тобто саме до цієї дати він має право отримати грошові суми по відсоткам.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Згідно із ч.1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно висновку, що міститься в постанові ВС/КГС №914/479/19 від 16.04.2020 року, мають імперативний характер. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені ч. 2 ст. 625 ЦК України, вказаною правовою нормою не передбачено.

За змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів на його користь 3% річних, які за його розрахунком дорівнюють 38400грн.

Розрахунок позивача перевірено, розрахунок колегії суддів апеляційної інстанції долучено до матеріалів справи, при визначенні суми стягнення, суд врахував положення ч.1 ст.13 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею позовних вимог.

Формулювання ст. 625 ЦК, передбачає, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

З вище зазначених підстав колегія суддів апеляційної інстанції погоджується і з розрахунком позивача щодо стягнення інфляційних втрат, розмір яких дорівнює 257600грн.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з вимогами позивача про стягнення з відповідачів пені в розмірі 1.056.000грн., оскільки вказана сума значно перевищує суму збитку.

Згідно положень ч.3 ст551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження № 14-442цс18.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №914/1126/14 викладений наступний правовий висновок: "Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З урахуванням наведеного розмір неустойки повинен бути зменшений за рішенням суду, оскільки він значно перевищує розмір спричинених збитків. Наявність інших обставин, які мають істотне значення, полягає в тому, що строк виконання договору позики було визначено тривалістю в місяць, зазначена конкретна дата повернення боргу, проте позикодавець вісім років не звертався до відповідачів з вимогою про повернення боргу, посилаючись на домовленість про збільшення термінів строку позовної давності, з метою отримання максимального зиску з укладеного договору, внаслідок чого створив відповідачам значні матеріальні втрати.

Цивільний кодекс не передбачає обмеження максимального розміру пені, таке обмеження присутнє правовідносинам у господарському судочинстві, де ч. 2 ст. 343 ГК України та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачають, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції обчислила пеню з урахуванням зазначеного за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, розмір пені дорівнює 61042,31грн., а не 1.056.000грн., як просить позивач.(розрахунок додається)

Проте, враховуючи, що обмеження пені подвійною обліковою ставкою розповсюджується на правовідносини які виникають між підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також відносно фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, а в даному випадку розглядаються наслідки правовідносин які виникли між фізичними особами, колегія суддів апеляційної інстанції вважає доцільним задовольнити позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 19673,00грн.

Вказаний висновок ґрунтується на позиції висловленій в рішенні ВСУ від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14, яким визначено, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги позивача про незаконність судового рішення є обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив не законне й необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави.

Враховуючи, що позов задоволений на 19,78% ціни позову, тому з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з кожного окремо, підлягає стягненню, на користь держави судовий збір в сумі 853,89грн. за подачу позову та 1424,90грн. за подачу апеляційної скарги.

Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з відповідачів: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , 1953 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_3 , заборгованість за договором займу від 27.07.2011 року в сумі 483404(чотириста вісімдесят три тисячі чотириста чотири)гривні 25 копійок, яка складається із займу 160000грн., процентів 7731,20грн., пені 3328грн., трьох відсотків річних 38400грн., інфляційного збільшення боргу 267545,10грн.

Стягнути з відповідачів: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з кожного окремо, на користь держави судовий збір в сумі 853(вісімсот п`ятдесят три) гривні 89копійок за подачу позову та 1424(одна тисяча чотириста двадцять чотири)гривні 90 копійок за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська