Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

місто Київ

справа № 214/405/16-ц

провадження № 61-2044св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року у складі судді Прасолова В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 рокуу складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування позову банк посилався на те, що між сторонами 07 лютого 2006 року укладено кредитний договір № 061-МК, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 85 000, 00 грн на термін до 07 лютого 2011 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також із інших витрат згідно з кредитним договором. У разі порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі за місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак відповідач неналежним чином виконувала умови договору, внаслідок чого у неї виникла істотна за розміром заборгованість.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 07 лютого 2006 року № 061-МК у сумі 340 516, 17 грн, розподілено судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши кредит, у той час як відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконувала належним чином, у зв`язку із чим утворилася заборгованість в розмірі 340 516, 17 грн, яка підлягає стягненню у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені змінено шляхом зменшення розміру стягнутої судом пені з 147 981, 10 грн до 91 400, 25 грн.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що умови кредитного договору встановлюють нарахування неустойки протягом трьох років, тоді як позивач нарахував пеню за п`ять років, що не врахував суд першої інстанції, тому апеляційний суд вважав можливим за встановлених фактичних обставин зменшити розмір пені за укладеним між сторонами кредитним договором зі 147 981, 10 грн до 91 400, 25 грн, тобто за 3 роки (з 28 грудня 2012 року до 07 грудня 2015 року), задовольнивши таким чином апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 частково.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, у січні 2019 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами не враховано, що сума штрафних санкцій, нарахованих позивачем, у декілька разів більша ніж сума заборгованості за кредитом та дійшли помилкових висновків про можливість стягнення відповідної суми грошових коштів. Також судами не враховано, що пеня і штрафи є одним видом відповідальності, внаслідок чого суди дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Позивачем пропущена позовна давність, отже у задоволенні позову необхідно було відмовити.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні касаційної скарги з підстав її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, ухвалою від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами 07 лютого 2006 року укладений кредитний договір № 061-МК, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 85 000, 00 грн на термін до 07 лютого 2011 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також із інших витрат згідно з кредитним договором.

У разі порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі за місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими платежами відповідно до умов договору. Таким чином, всупереч умовам кредитного договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 12 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 340 516, 17 грн, яка складається з: 69 697, 93 грн - заборгованість за сумою кредиту; 122 837, 44 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 147 981, 10 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

В оцінці доводів касаційної скарги щодо неотримання кредитних коштів у певній валюті кредитування позичальником, а також відсутності доказів списання кредитних коштів та отримання кредиту фактично у меншому розмірі, підписання позовної заяви неповноважним представником та подання розрахунку заборгованості за кредитним договором невідомою особою Верховний Суд врахував, що такі доводи не були підтверджені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом застосовуються правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 179 ЦПК України 2004 року).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували доводи позивача, а також надані позивачем докази на обґрунтування заявлених ним вимог у частині отримання відповідачем суми кредиту, відповідач не заперечувала самого факту отримання суми кредиту.

Дослідивши зібрані у справі докази, надані сторонами, суди зробили обґрунтовані висновки про отримання позичальником кредиту відповідно до умов кредитного договору, а також про наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором у частині тіла кредиту.

При цьому доводи касаційної скарги про сплив позовної давності Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 4.7 умов договору тривалість позовної давності за цим кредитним договором збільшена сторонами до 5 років, тобто останнім днем звернення до суду із цим позовом, враховуючи строк кредитування, було 07 лютого 2016 року, а банк звернувся до суду із позовом 22 січня 2016 року.

Щодо правових підстав для нарахування відсотків після закінчення строку кредитування

В оцінці застосування норм матеріального права щодо кредитування Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, кредит відповідачу видавався строком до 07 лютого 2011 року.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши повністю позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, погодилися з правомірністю продовження нарахування відсотків за виданим кредитом і після закінчення строку кредитування.

Таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за кредитним договором за нарахованими відсотками підлягає зменшенню до 46 355, 68 грн, що відповідає розміру заборгованості за цим платежем станом на 07 лютого 2011 року відповідно до наданого позивачем розрахунку, тобто на момент настання обов`язку у позичальника щодо виконання основного зобов`язання у повному обсязі.

Щодо наявності правових підстав для нарахування пені після закінчення строку кредитування

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18), у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Наведеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та погодились з правомірністю продовження нарахування пені з моменту настання обов`язку виконання основного зобов`язання за кредитним договором протягом розгляду справи.

Таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за кредитним договором за нарахованою пенею становить 14 660, 12 грн, що відповідає розміру заборгованості за цим платежем станом на 07 лютого 2011 року, відповідно до наданого позивачем розрахунку, тобто на момент настання обов`язку у позичальника щодо виконання основного зобов`язання у повному обсязі

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене Верховний Суд, підсумовуючи висновки, дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками та пенею, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень у цій частині шляхом зменшення суми відсотків та пені, які підлягають стягненню з позичальника.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд встановив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за сумою кредиту підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо розподілу судових витрат

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, враховуючи, що касаційну скаргу задоволено частково, а позов задоволений на 38, 39 %, з ОСОБА_1 в дохід держави необхідно стягнути 3 921, 72 грн, з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути 6 293, 76 грн судового збору, що підлягав сплаті за подання касаційної скарги заявником.

Згідно з пунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Таким чином, враховуючи, що касаційну скаргу задоволено частково, а позов задоволений на 38, 39 %, з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 4 720, 29 грнсудового збору, що сплачений за подання апеляційної скарги заявником; з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути 1 960, 83 судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з урахуванням того, що на банк покладено більшу суму судових витрат, Верховний Суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 2 759, 46 грн судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року змінити у частині визначення суми відсотків та пені, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 , зменшивши суму відсотків за кредитом до 46 355, 68 грн та пеню до 14 660, 12 грн.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в частині вирішення інших позовних вимог про стягнення заборгованості за сумою кредиту у розмірі 69 697, 93 грн залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави 3 921, 72 грн судового збору, що підлягав сплаті у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» у дохід держави 6 293, 76 грн судового збору, що підлягав сплаті у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 2 759, 46 грн судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик