Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 734/537/15-ц

провадження № 61-36621св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації та Козелецького районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Козелецьрайагролісгосп»,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Козелецьке районне управління юстиції у Чернігівській області, Департамент культури і туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської областіна рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2017 року у складі судді Бараненко С. М. та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 13 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Кривопиша Я. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної держаної адміністрації та Козелецького районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Козелецьрайагролісгосп» (далі - ДП «Козелецьрайагролісгосп») звернувся до суду з позовом до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області (далі - ГУ Держземагентства у Чернігівській області), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просив:

визнати недійсним наказ ГУ Держземагентства у Чернігівській області від 26 липня 2013 року № ЧН/:30:208/00000329 про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, орієнтованою площею 0,12 га, для ведення садівництва;

визнати недійсним наказ ГУ Держземагентства у Чернігівській області від 05 серпня 2013 року № :30:208/00000379 про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,12 га, (кадастровий номер :30:208:0015), для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області;

визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 14 серпня 2013 року реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції на ім`я ОСОБА_1 № 7982174 , на земельну ділянку з кадастровим номером :30:208:0015, для ведення садівництва на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 вересня 2013 року (зареєстрований в реєстрі за № 859) земельної ділянки з кадастровим номером :30:208:0015 для ведення садівництва, розташованої на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, укладений між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мединською Н. В. (далі - приватний нотаріус Київського МНО Мединська Н. В.);

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер :30:208:0015) для ведення садівництва на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, прийняте 14 серпня 2013 року реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції;

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,12 га (кадастровий номер :30:208:0015) для ведення садівництва на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, прийняте 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Київського МНО Мединською Н. В.

Позов обгрунтований тим, що відведення у власність ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки відбулося за рахунок земель державної власності лісогосподарського та історико-культурного призначення, що суперечить закону та порушує інтереси держави, оскільки вилучення та зміна цільового призначення земельних ділянок лісового фонду з 10 квітня 2008 року заборонена законом. Рішенням Чернігівської обласної ради від 27 січня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» заліснена земельна ділянка на околиці с. Виповзів Козелецького району віднесена до лісового фонду та передана у постійне користування ДП «Козелецьрайагролісгосп». Рішення органів влади про вилучення земельної ділянки площею 0,12 га із постійного користування ДП «Козелецьрайагролісгосп» не приймалося, згода користувача на вилучення землі відсутня. Земельна ділянка загальною площею 0,12 га, яка надана у власність ОСОБА_1 , розташована на території пам`ятки археології місцевого значення - «Поселення-посад городища м. Лутава, VI-I тис. до н.е., ІХ-Х століть», що знаходиться на північно-східній околиці с. Виповзів Карпилівської сільської ради Козелецького району, яка паспортизована та взята під державну охорону і облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року №551, тому вона має перебувати в державній власності і не могла бути приватизована.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівскьої області від 29 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 13 квітня 2018 року, в позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що ДП «Козелецьрайагролісгосп» є комунальним підприємством і своє право користування земельною ділянкою має підтверджувати актами на право постійного користування земельною ділянкою; відсутня інформація про віднесення історичної пам`ятки на околиці с. Виповзів Козелецького району до Державного реєстру пам`яток України; відсутні рішення компетентних органів про віднесення спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення та відсутній відповідний проєкт землеустрою; неможливо встановити, чи накладається земельна ділянка ОСОБА_2 повністю або частково на пам`ятку археології.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року заступник прокурора Чернігівської області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 13 квітня 2018 року, просив їх скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

26 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

10 квітня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовивши в позові, суди дійшли висновку, що позивач не надав доказів належності спірної земельної ділянки до земель історико-культурного та лісогосподарського призначення, а також її накладення на пам`ятку архітетури місцевого значення.

Суди не взяли до уваги рішення Чернігівської обласної ради від 27 січня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду ДП «Козелецьрайагролісгосп», яким передана у постійне користування земельна ділянка лісогосподарського призначення площею 14 334,6 га на околиці с. Виповзів Козелецького району.

Основним документом, який визначає межі наданих у постійне користування ДП «Козелецьрайагролісгосп», є планшет лісовпорядкування 2005 року № 15, згідно з яким спірна земельна ділянка розташована у кварталі 35 виділу 17 на території Карпилівської сільської ради.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками, вилучення та зміна цільового призначення земельних ділянок лісового фонду заборонена.

ДП «Козелецьрайагролісгосп» не надавало дозвіл на вилучення з його постійного користування земельної ділянки для передачі у приватну власність ОСОБА_1 та не погоджувало її межі. Тому земельна ділянка вибула з розпорядження постійного землекористувача неправомірно.

Суд не дослідив доказів у їх сукупності, обмежившись посиланням лише на висновок експерта від 14 серпня 2017 року, у якому зазначено, що на планшеті № 15 лісовпорядкування 2005 року ДП «Козелецьрайагролісгосп» не відображена координатна сітка, що унеможливлює визначити місце розташування земельних ділянок у просторі.

Суди не взяли до уваги матеріали, які мають значення для правильного визначення правового режиму спірної земельної ділянки, а саме: рішення Чернігівської обласної ради від 27 січня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду», рішення про взяття на облік нововиявлених пам`ятків археології, історії та культури від 17 листопада 1980 року, паспорт та облікову картку пам`ятки археології, схему роздержавлення земель колективного сільськогосподарськго підприємсва «Родина».

Пам`ятка археології на території Козелецького району с. Виповзів, Карпилівської сільської ради поселення «Посад» паспортизована у 1980 році та взята на державний облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 188.

Наказом Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації від 17 червня 2016 року № 188 пам`ятка поселення «Посад» включена до Переліку пам`яток архіології Чернігівської області, що підлягають занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Суди відхилили клопотання Департаменту культури та туризму Чернігівської обласної державної адміністрації про приєднання до матеріалів справи копій облікової документації нового зразка з додатками на поселення «Посад», копії витягу з «Наукового звіту про археологічні дослідження Виповзівського археологічного комплексу 2014 року біля с. Виповзів, Козелецького району Чернігівської області. Том ІІ. Дослідження на посаді та подолі», на підтвердження накладення оспорюваної земельної ділянки на землі зазначеної пам`ятки археології.

При передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, державна експертиза землевпорядної документації не провадилась, передача відбулась без погодження зі спеціально уповноваженим органом у сфері охорони культурної спадщини - Департаментом культури і туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, звернення прокурора до суду із цим позовом, спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення земельної ділянки лісогосподарського та історико-культурного призначення.

Аргументи інших учасників справи

У поясненнях на касаційну скаргу Департамент культури і туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації просив касаційну скаргу задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Правовстановлюючими документами на пам`ятку культурної спадщини є рішення про взяття на облік та облікова документація (паспорт, облікова картка, історична довідка, акти технічного стану, слани, фото). Поселення «Посад» (раніше називалось «Поселення-посад городища біля с. Виповзів») взяте на державний облік під охорону держави рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551, у 1989 році паспортизоване.

Поселення «Посад» має статус пам`ятки відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи від 14 серпня 2017 року № 3521/17-41 земельна ділянка, кадастровий номер :30:208:0015, площею 0,12 га, для ведення садівництва, розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, що належить на праві власності ОСОБА_2 , повністю накладається на памятку археології місцевого значення «Поселення-посад городища м. Лутава, VI-I тис. до н.е., ІХ-Х століття», взятої на облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551.

Суди не взяли до уваги висновок експерта у кримінальному провадженні від 24 липня 2015 року № 612, згідно з яким карта землекористування КСП «Родина» Карпилівської сільської ради була підроблена шляхом механічного стирання лісового масиву площею 7,6 га разом із штриховкою, яка позначала пам`ятку археології. Саме підчищення карти зумовило порушення, яке відбулося під час відведення у власність спірної земельної ділянки.

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 -адвоката Шуляк О. О. на касаційну скаргу, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. Зазначає, що доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та/або земель історико-культурного призначення позивач не надав.

Відповідно до довідки форми 6-зем від 30 липня 2013 року № 01-24/1067 спірна земельна ділянка обліковувалася як землі запасу, сільськогосподарські землі, пасовище.

Ні одна із експертиз не встановила наявність правовстановлюючих документів та документації із землеустрою, які б підтвердили віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду чи земель історико-культурного значення.

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області на касаційну скаргу, просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Представник Департаменту культури і туризму, національностей і релігії Чернігівської обласної державної адміністрації неодноразово підтверджував той факт, що межі земель історико-культурного призначення чи межі територій історико-культурного призначення не визначались і не визначені.

Рішення щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення або лісогосподарського призначення суду не надано.

Твердження прокурора про віднесення спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення є необгрунтованим, оскільки відповідно до статей 5, 14, 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» створюється та ведеться Державний реєстр пам`яток України. У цьому реєстрі відсутня інформація щодо внесення будь-якої історичної пам`ятки на околиці с. Виповзів Козелецького району Чернігівської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом ГУ Держземагентства у Чернігівській області від 26 липня 2013 року № ЧН/:30:208/00000329 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва.

Відповідно до довідки відділу Держземагентства у Козелецькому районі від 30 липня 2013 року № 01-24/1067 земельна ділянка площею 0,12 га, яка передається у власність ОСОБА_1 (за межами населеного пункту), належить до земель сільськогосподарського призначення ( т. 1, а. с. 134).

Наказом ГУ Держземагентства у Чернігівській області від 05 серпня 2013 року № :30:208/00000379 затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,12 га (кадастровий номер :30:208:0015) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області.

Згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 серпня 2013 року № 5006366 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

04 вересня 2013 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 859.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки, кадастровий номер :30:208:0015, цільове призначення - для ведення садівництва, є ОСОБА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551 «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії і культури» взята на облік пам`ятка археології місцевого значення «Городище та поселення Древньої Русі », яка знаходиться у с. Виповзів Козелецького району (т. 1, а. с. 24 зворот, 25 зворот).

У травні 1989 року складена облікова картка на пам`ятку «Поселення-посад городища літописного м. Лутава», яка знаходиться у с. Виповзів Козелецького району (т. 1, а. с. 33).

12 листопада 1989 року складений паспорт на пам`ятку «Поселення посад-городища м. Лутава», яка знаходиться у с. Виповзів Козелецького району (т. 1, а. с. 31, 32).

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 30 серпня 1991 року № 193 «Про взяття під державну охорону нововиявлених пам`ятників археології, історії і культури» взята під державну охорону пам`ятка археології Поселення «Поділ», яка знаходиться у с. Виповзів Козелецького району (т. 1, а. с. 29, 30).

Рішенням Чернігівської обласної ради від 27 березня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» надані земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, зокрема ДП «Козелецьрайагролісгосп», площею 14 334, 6 га (т. 1, а. с. 251-253).

Ухвалою Козелецького районного суду від 03 серпня 2015 року у справі призначено земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Чернігівському відділенню КНДІСЕ (т. 2, а. с. 128-130).

Згідно з повідомленням Чернігівського відділення КНДІСЕ від 29 вересня 2015 року неможливо надати висновок, оскільки відсутні документи із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Козелецьрайагролісгосп» та на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології (т. 2, а. с. 158, 159).

Ухвалою Козелецького районного суду від 18 листопада 2015 року у справі призначено земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Чернігівській торгово-промисловій палаті (т. 2, а. с. 218-220).

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 17 жовтня 2016 року № С-1, беручи до уваги вимоги земельного та лісового законодавства України, відсутність дозвільних документів на використання Козелецьким районним дочірнім агролісогосподарським спеціалізованим підприємством «Козелецьрайагролісгосп» виділу № 17 кварталу 35 та враховуючи, що з кадастрового плану не зрозуміло, яким чином визначені межі кварталу 35 виділ № 17 та чому площа ділянки стала меншою на 1,0244 га, ніж визначено в планшеті, експерт не може визначати відношення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, розташованої на території Карпилівської сільської ради Козелецького району (кадастровий номер :30:208:0015), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 04 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО, повністю або частково у межах (у складі) земель лісового фонду. Вирішення цього питання можливе при умові формування земельної ділянки для ведення лісового господарства відповідно до вимог законодавства України. Експерт не може встановити, чи знаходиться земельна ділянка площею 0,12 га для ведення садівництва, розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району (кадастровий номер :30:208:0015), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 04 вересня 2013 року, повністю або частково у межах (у складі) пам`ятки археології місцевого значення «Поселення посад Городище VI-I ст. до н.е., ІХ-Х ст.», взятого на облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 17 листопада 1980 року № 551. Вирішення цього питання можливе при умові встановлення меж території історико-культурного призначення відповідно до вимог законодавства України (т. 3, а. с. 189-204).

Ухвалою Козелецького районного суду від 15 лютого 2017 року у справі призначено повторну судову земельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено Київському НДІСЕ (т. 4, а. с. 128-130).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14 серпня 2017 року № 3521/17-41 надати відповідь на питання, чи знаходиться земельна ділянка площею 0,12 га для ведення садівництва, розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району (кадастровий номер :30:208:0015), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , повністю або частково у межах (складі) земель лісового фонду, що перебувають у віданні Козелецького районного дочірнього агролісогосподарського підприємства «Козелецьрайагролісгосп» не вбачається можливим, оскільки на планшеті № 15 лісовпорядкування 2005 року ДАСП «Козелецьрайагролісгосп» не відображена координатна сітка, що унеможливлює визначити місце розташування земельних ділянок ДАСП «Козелецьрайагролісгосп» в просторі. Координати поворотних точок (кутів) меж земельної ділянки кварталу № 35 виділу 17 ДП «Козелецьрайагролісгосп», які відображені на кадастровому плані (т. 4, а. с. 231) та наявні у Звіті з виконання GNSS-зйомки (т. 4, а. с.229, 230) не можуть бути використанні при проведені досліджень з цього питання, оскільки ці координати були визначені не за результатами розроблення документації із землеустрою та/або матеріалів лісовпорядкування. Земельна ділянка (кадастровий номер :30:208:0015), площею 0,12 га для ведення садівництва, розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , накладається на пам`ятку археології місцевого значення «Поселення посад городище VІ-І ст. до н.е., ІХ-Х ст.», взятої на облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 17 листопада 1980 року № 551 (т. 5, а. с. 71-86).

Згідно з листом Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 09 листопада 2017 року № 2537 при виготовленні проєкту роздержавлення земель КСП «Родина» Козелецького району була застосована умовна система координат (т. 5, а. с. 193).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, пояснення на касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Щодо правового статусу земельної ділянки

Прокурор обгрунтовував позов порушенням законодавства при переданні у власність спірної земельної ділянки, оскільки таке відбулося за рахунок земель державної власності лісогосподарського та історико-культурного призначення.

Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Козелецьрайагролісгосп», що підтверджується копією планшету ДП «Козелецьрайагролісгосп» 2005 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка, розташована у кварталі 35 виділу 17 Козелецького лісництва, належить до категорії земель лісогосподарського призначення. Рішення про вилучення земельної ділянки, площею 0,12 га із постійного користування ДП «Козелецьрайагролісгосп» не приймалось, згода користувача на вилучення землі відсутня. Крім того, спірна земельна ділянка знаходиться в межах археологічної пам`ятки місцевого значення та має перебувати в державній власності, отже не могла бути приватизованою.

Суд апеляційної інстанції у постанові вказав, що під час апеляційного розгляду справи прокурор зазначила, що спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, яка розташована на землях лісового фонду.

Щодо відненесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду

Суди дійшли висновку, що ДП «Козелецьрайагролісгосп» є комунальним підприємством, право користування земельною ділянкою має підтвердити актами на право постійного користування земельною ділянкою.

Земельні відносини, що виникають при використанні зокрема лісів регулюються Земельним кодексом України в редакції 05 січня 2013 року (тут і далі - ЗК України), а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

Відповідно до частини другої статті 1 Лісового кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (тут і далі - ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель землі історико-культурного призначення та землі лісогосподарського призначення (пункт «д», «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Відповідно до статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, на землі лісогосподарського призначення поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 5 ЛК України правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 9 ЛК України у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом. Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша - третя статті 12 ЦПК України).

Суди встановили, що позивач не довів належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що суди не надали належної оцінки усім доказам у справі, отже не встановили обставини справи, які мають значення для її вирішення.

Суд першої інстанції виходив з того, що ДП «Козелецьройагролісгосп» є комунальним, а не державним підприємством, тому має підтверджувати своє право на земельні ділянки актами на право постійного користування земельними ділянками. Пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України не поширюється на комунальні підприємства.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи №С-1 від 17 жовтня 2016 року, згідно з яким експерт не може визначати відношення земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, розташованої на території Карпилівської сільської ради Козелецького району (кадастровий номер :30:208:0015), що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно з договором купівлі - продажу від 04 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, повністю або частково у межах (у складі) земель лісового фонду. Вирішення цього питання можливе при умові формування земельної ділянки для ведення лісового господарства відповідно до вимог законодавства України.

Водночас у висновку судової земельно-технічної експертизи №С-1 від 17 жовтня 2016 року зазначено, що згідно з відомостями проєкту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення садівництва - 0,1200 га, в межах Карпилівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, розробленого в 2013 році, земельна ділянка, кадастровий номер :30:208:0015, сформована за рахунок земель сільськогосподарського призначення (т. 5, а. с. 86 зворот).

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у рішенні Чернігівської обласної ради від 27 січня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» зазначено лише загальну площу земель, які передані в користування райагролісгоспам, це рішення не є землевпорядною документацією та не визначає межі земельних ділянок. У висновку земельно-технічної експертизи та експретизи з питань землеустрою від 14 серпня 2017 року № 3521Є17-41 зазначено, що на планшеті № 15 лісовпорядкування 2005 року ДАСП «Козелецьрайагролісгосп» не відображена координатна сітка, що унеможливлює визначити місце розташування земельних ділянок у просторі.

Згідно із матеріалами справи ДП«Козелецьрайагролісгосп» є лісогосподарським підприємствою, яке в своїй діяльності керується, зокрема статтями 93, 94 ЛК України.

Водночас у матеріалах справи наявні такі письмові докази.

Згідно з листом КП «Чернігівоблагроліс» від 09 вересня 2014 року № 218 згадана земельна ділянка належить до лісового фонду, яка передана у постійне користування ДП «Козелецьрайагролісгосп» (т. 1, а. с. 17).

ДП ««Козелецьрайагролісгосп» у вересні 2011 року надавав інформацію КП «Чернігівоблагроліс», що лісгосп не надав дозвіл на вилучення з постійного користування земель підприємства на території Карпилівської сільської ради для передачі їх у приватну власність, а також не погоджував межі відповідних земельних ділянок, зокрема кадастровий номер :30:208:0015. Водночас просив направити спеціалістів з відповідними прибороми для вимірювання для встановлення більш точного розміщення земельних ділянок (т. 1., а. с. 23).

Згідно з протоколом огляду місця події від 07 травня 2015 року, довідкою старшому слідчому ОВС СУ УМВС в Чернігівській області, інженером ОЗП ДП «Козелецьрайагролісгосп» ОСОБА_3 під час огляду встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах земель лісового фонду ДП «Козелецьрайагролісгосп», а саме квартал 35, виділ 17 . На цій земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомості, доступ до яких обмежений парканом (т. 1, а .с. 213, а. с. 218).

У додатку 2 до висновку судової земельно-технічної експертизи №С- 1 від 17 жовтня 2016 року зазначено про накладення планів земельних ділянок в проєкті землеустрою гр. ОСОБА_1 та в кадастровому плані виділу № 17 кварталу 35 (т. 3, а. с. 203).

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ДП «Козелецьрайагролісгосп» є комунальним підприємством і своє право користування земельною ділянкою має підтверджувати актами на право постійного користування земельною ділянкою. Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції.

Суди не надали належну оцінку рішенню Чернігівської обласної ради від 27 березня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду», яким вирішено надати земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування і належать до земель запасу, в постійне користування підприємствам (згідно з додатками № 1 та № 2) для ведення лісового господарства, зокрема пункт 7 Дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство «Козелецьрайагролісгосп», Козелецький район 14333,6 га. Відповідно до пункту 3 цього рішення доручено районним радам видати підприємствам, яким надаються земельні ділянки лісового фонду, державні акти на право постійного користування землею.

Згідно із статтею 9 ЛК України право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Отже, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, посвідчує право користування, а підставою набуття такого права є рішення відповідної ради.

Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №488/402/16-ц, провадження 14-564цс19.

Відповідно до пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Суди не взяли до уваги, що невиконання районною радою рішення обласної ради про видання державного акта на право постійного користування землею не свідчить про відсутність права постійного користування земельною ділянкою (її частиною) у ДП «Козелецьрайагролісгосп».

Суди не звернули уваги, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. У матеріалах справи відсутня відмова ДП «Козелецьрайагролісгосп» від права постійного користування земельною ділянкою чи її частиною. Тому висновок про відсутність правовстановлюючих документів про право користування землею, як одна із підстав відмови в позові, є помилковим.

Відповідно до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

На планшеті лісовпорядкування ДП«Козелецьрайагролісгосп» відображені спірна земельна ділянка з визначенням просторової прив`язки на основі геоданних землевпорядкування і лісовпорядкування (т. 1, а. с. 255-260).

За змістом статті 93 ЛК України навсій території України проводиться лісовпорядкування, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

Лісовпорядкуванняна всій території України проводиться державними лісовпорядними службами за кошти державного бюджету і за єдиною системою в порядку, встановленому Міністерством лісового господарства України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища.

Під час лісовпорядкування здійснюються: визначення меж і внутрігосподарська організація території лісового фонду, що перебуває у користуванні постійних лісокористувачів; виконання топографо-геодезичних робіті спеціального картографування лісів; інвентаризація лісовогофонду з визначенням породного і вікового складу деревостанів, їх стану, якісних і кількісних характеристик лісових ресурсів; обгрунтуванняподілу лісів на групи і віднесення їх до категорій захисності; обчислення розрахункової лісосіки, обсягів рубок, пов'язаних з веденням лісового господарства, та обсягів використання інших видів лісових ресурсів.

Відповідно до статті 94 ЛК України у редакції 1994 року у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

Матеріалилісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Згідно зі статтею 52 ЛК України у редакції 1994 рокудокументація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на підставі: матеріалів лісовпорядкування; рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп), зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; актів технічного приймання лісових культур; актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів. Документація державного лісового кадастру може уточнюватися під час проведення чергового лісовпорядкування та державного обліку лісів України.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Щодо застосування пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у діяльності державних лісогосподарських підприємств правові висновки викладено у постанові Великої Палати від 23 жовтня 2019 року, справа № 488/402/16-ц, провадження № 14-564 цс 19.

Верховний Суд зазначає, що пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України поширюється на державні лісогосподарські підприємства. Проте державні та комунальні лісогосподарські підприємства у своїй діяльності керуються нормами ЗК України та ЛК України.

Верховний Суд зазначає, що відсутність прямої вказівки у пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України щодо діяльності комунальних ліосогосподарських підприємстав не означає, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не можуть підтверджувати право комунальних лісогосподарських підприємств на раніше надані землі.

На думку Верховного Суду, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування стосовно комунальних підприємств є належними доказами у справі.

Суди не надали оцінки тому, що ДП «Козелецьрайагролісгосп» є лісогосподарським підприємством та у своїй діяльності використовує планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, що складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами, зокрема Інструкцією про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року.

Отже, на підставі оцінки усіх доказів у справі, суди належним чином не встановили правовий статус земельної ділянки, чи належить вона до земель лісогосподарського призначення.

Поклавши доведення належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення на позивача, суди не взяли до уваги, щ відповідно до статті 12 ЦПК України відповідач має спростувати твердження позивача.

Водночас доказування не може грунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Щодо відненесення спірної земельної ділянки до земельісторико-культурного призначення

Відповідно до статті 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно з пунктом «г» частини першою статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08 червня 2000 року № 1805-III (далі - Закон № 1805-III) до історичних об`єктів культурної спадщини відносяться будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів.

За змістом статті 3 Закону № 1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи культурної спадщини, до яких належать: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, органи охорони культурної спадщини місцевого самоврядування.

Рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами. Рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, прийняті в межах його компетенції, є обов`язковими для виконання органами охорони культурної спадщини (частини шоста, сьома статті 3 Закону № 1805-III).

Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 1805-ІІІ з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проєктною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до статті 34 Закону № 1805-ІІІ території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівноїдокументації.

Суд апеляційної інстанції, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що згідно з паспортом та обліковою карткою пам`ятка археології має назву «Поселення-посад городища», а рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551 «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії і культури» взята на облік пам`ятка археології місцевого значення «Городище та поселення Древньої Русі ». Посилання представника Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації на те, що зміни назви пам`ятки мають зазначатися лише в обліковій картці не узгоджуються статтею 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» та зі статтею 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини», які передбачають, що перелік пам`яток археології місцевого значення визначається саме рішеннями органів виконавчої влади.

Суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку тій обставині, що Виконавчий комітет Чернігівської обласної ради народних депутатів відповідно до статті 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у редакції на час ухвалення рішення) визначив перелік пам`яток археології місцевого значення, які підлягають паспортизації. Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551 «Про взяття під державну охорону пам`яток археології, історії і культури» взята на облік пам`ятка археології місцевого значення, яка підлягає паспортизації «Поселенние эпохи неолита. Поселение позне-трипольской культуры. Городище и поселение Древней Руси», яка знаходиться с. Виповзів Козелецького району (т. 1, а. с. 24 зворот - 33 зворот).

Під час паспортизації визначено особливості пам`ятки, яка знаходиться: Чернігівська обл., Козелецький р-н, Карпилівська сільська рада, с. Виповзів, на північно-східній околиці села та зазначено про два пам`ятника археології. В паспорті також зазначено пункт «б», що поселення в південній частині засаджене лісом, в східній і центральній частині пошкоджене силосними траншеями. Крім того, згідно з пункт «г» балансова належність і конкретне використання к/г «Родина» с. Карпилівка знаходиться під пасовищем. Відображено фото та схематичний план пам`ятки.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 30 серпня 1991 року № 193 «Про взяття під державну охорону нововиявлених памятників археології, історії та культури» взято під державну охорону пам`ятник археології, історії та культури, розташований у с. Виповзів, Карпилівська сільська рада, до пн-сх. Околиці села 400 м «Поселення «Поділ». Складено облікову картку та паспорт на пам`ятку «Поселення-посад городища м. Лутава», яка знаходиться за тим же місцем, що і «Поселення-посад городища», де виявлено два пам`ятника археології.

Дійшовши висновку про невідповідність назви у пам`ятці архелогії, суди не надали належної оцінки рішенню Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17 листопада 1980 року № 551, згідно з яким взята на облік пам`ятка археології місцевого значення, яка підлягає паспортизації «Поселенние эпохи неолита. Поселение позне-трипольской культуры. Городище и поселение Древней Руси», а згідно з рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 30 серпня 1991 року № 193 взято під державну охорону пам`ятник археології, історії та культури «Поселення «Поділ». Обидва зазначені рішення стосуються пам`яток, що розташовані у с. Виповзів, Карпилівська сільська рада.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка згідно з твердженнями позивачів розташована в межах пам`ятки археології «Поселення-посад городища літописного м. Лутава», а рішенням від 30 серпня 1991 року під державну охорону взята інша пам`ятка археології « Поселення «Поділ», що підтверджується як письмовими доказами у справі, і не оспорювалось під час розгляду справи.

Суди не дослідили, до якої категорії пам`ятки належать вищезазначені пам`ятки (пам`ятка національного значення чи пам`ятка місцевого значення), що має значення для занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього.

Відповідно до частини другої статті 14, статті 37 Закону № 1805-ІІІ об`єкт культурної спадщини, в тому числі і щойно виявлений, до вирішення питання про його занесення до державного реєстру нерухомих пам`яток України підлягає охороні відповідно до вимог цього Закону.

Суди не з`ясували, чи не занесення до державного реєстру нерухомих пам`яток України пам`ятки археоголії, яка за твердженням прокурора знаходиться в межах спірної земельної ділянки, є підставою для відмови в позові із заявлених підстав.

Згідно з обліковими картами (т. 1, а. с. 28, 33) та паспортами пам`ятки визначено схематичних план їх розташування. Невстановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка, що надана у власність ОСОБА_1 без погодження з Департаментом культури і туризму, національностей і релігії Чернігівської обласної державної адміністрації, не належить до земель історико-культурного значення. Крім того, державна експертиза землевпорядної документації щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки не провадилася.

Суди зазначили, що експерт ОСОБА_4 під час роз`яснення складеного ним висновку, пояснив, що на час проведення експертизи він не мав інформації, а саме відповіді Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 09 листопада 2017 року (т. 5, а. с. 193), а проводив експертизу на підставі наявних в матеріалах справи документів, тому з врахуванням вище вказаної відповіді він не підтверджує свій висновок, оскільки з врахуванням нової інформації потрібно все перераховувати і можливо будуть інші дані.

Суди не звернули уваги, що згідно з актом здачі-приймання висновку експертизи № 3521/17-41 від 14 серпня 2017 року, експертні роботи провадилися з 17 лютого 2017 року до 14 серпня 2017 року, а відповідь Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» датована 09 листопада 2017 року.

Отже, експертиза провадиться на підставі матеріалів справи та додатково доданих документів. Суди першої та апеляційної інстанції мотивовано не спростували висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14 серпня 2017 року № 3521/17-41 щодо накладення на пам`ятку археології місцевого значення «Поселення посад городище VІ-І ст. до н.е., ІХ-Х ст.», взятої на облік рішенням Виконавчого комітету Чернігівської обласної ради від 17 листопада 1980 року № 551 земельної ділянки (кадастровий номер :30:208:0015), площею 0,12 га для ведення садівництва, розташована на території Карпилівської сільської ради Козелецького району, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 5, а. с. 71-86).

Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (стаття 113 ЦПК України).

У касаційній скарзі прокурор зазначав про необгрунтоване відхилення судом клопотання про призначення повторної експертизи.

Згідно з листом Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області ймовірне місце вищезазначених земельних ділянок розташоване в залісненому масиві та огороджено дерев`яним парканом, вільний доступ на цю територію відсутній (т. 1, а. с. 228- 230).

Відповідно до листа Департаменту культури і туризму, національностей та релігії Чернігівської обласної державної адміністрації відбувається накладення земельної ділянки в межах земельної ділянки пам`ятки архітектури (т. 4, а. с. 204- 209).

Згідно з протоколом огляду місця події від 07 травня 2015 року інженером ОЗП ДП«Козелецьрайагролісгосп» ОСОБА_3 під час огляду встановлено, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах земель лісового фонду ДП «Козелецьрайагролісгосп», а саме в кварталі 35 виділу 17 згідно з планшетом № 15 лісовпорядкування 2005 року. Крім того, старшим науковим співробітником КЗ Чернігівський НМУ охорони культурної спадщини ОСОБА_5 та старшим викладачем кафедри історії та археології України Чернігівського національного педагогічного університету ім. Т. Г. Шевченка - керівником Виповзівської археологічної експедиції Скороходом В . М. встановлено, що земельні ділянки повністю потрапляють у межі пам`ятки археології місцевого значення «Поселення - посад городища м. Лутава VI-I тис до н.р., IX-Xст.ст.», що розміщена північно-східній околиці с. Виповзів (т. 1, а. с. 213).

Відповідно до пункту 3 «Прикінцеві положення» Закону № 1805-ІІІ надання земельних ділянок здійснюється за погодженням відповідних органів культурної спадщини.

Як убачається з матеріалів справи, документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок ОСОБА_1 не видавався. Державна землевпорядна експертиза щодо відведення земельної ділянки усупереч вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» не провадилась, а на спростування цих обставин відповідачами не надано жодних належних і допустимих доказів.

Верховний Суд виходить з того, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Тягар доказування у цій справі покладається на усі сторони процесу.

Вирішуючи спір суди не звернули уваги, наПорядок поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2007 року № 733 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 загальної частини Порядку ліси залежно від основних виконуваних ними функцій поділяються на такі категорії, зокрема, ліси природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення.

Згідно з пунктом 5 Порядку до лісів природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення відносяться лісові ділянки, що виконують природоохоронну, естетичну функцію, є об`єктами науково-дослідних робіт на довгочасну перспективу, сприяють забезпеченню охорони унікальних та інших особливо цінних природних комплексів та історико-культурних об`єктів, зокрема: розташовані в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду; розташовані в межах історико-культурних заповідників, меморіальних комплексів, місць, пов`язаних з важливими історичними подіями, охоронних зон пам`яток історії, археології, містобудування та архітектури, монументального мистецтва. До лісів природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення відносяться також унікальні за породним складом, продуктивністю і генетичними властивостями лісові ділянки, на яких зростають реліктові, ендемічні види дерев, що мають велике наукове значення.

З матеріалів справи вбачається, що технічною еспертизою Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Чернігівській області (висновок експерта від 24 липня 2015 року № 612) доведена підробка карти землекористування до проєкту роздержавлення земель КСП «Родина» Карпилівської сільської ради Козелецького району шляхом її підтирання механічним способом. Саме підчищення карти (стирання штриховки), якою була позначена пам`ятки археології, а також кружечків на зеленому фоні, якими позначається ліс) було відправною точкою порушення, яке сталося при відведенні у власність земельної ділянки за кадастровим № :30:208:0015 ОСОБА_1 у межах лісового масиву «Козелецьрайагролісгосп» та пам`ятки археології поселення «Посад» за північно-східною околицею с. Виповзів ( Т. 4 , а. с. 65).

Верховний Суд зауважує, що висновок експерта у кримінальному провадженні є письмовим доказом, який досліджується судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Суди належним чином не встановили обставини справи, не надали належну оцінку усім доказам у справі, не з`ясували, чи знаходиться та на якій саме земельній ділянці: землі історико-культурного призначення чи землі лісогосподарського призначення спірна земельна ділянка, не надали належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, дійшли передчасного висновку про недоведеність позовних вимог й наявність правових підстав для відмови у позові.

Оскаржувані судові рішення не відповідають частинам першої - третьої статті 263 ЦПК України, тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно встановити всі обставини справи таналежним чином дослідити докази у справі у їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

У постанові від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

За наявності підстав для задоволення позову при новому розгляді справи суду належить надати оцінку сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статі 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається у суді з березня 2015 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених мотивів дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа передається на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації та Козелецького районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Козелецьрайагролісгосп» задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 13 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик