Постанова

Іменем України

16 червня 2020 року

місто Київ

справа № 619/974/17

провадження № 61-3223св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 серпня 2018 року у складі судді Остропілець Є. Р. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

27 березня 2017 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - Держгеокадастр) звернувся з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив: визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0, 1500 га, від 24 січня 2010 року, серія ЯИ № 977183, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Держгеокадастру спірну земельну ділянку.

Позивач обґрунтовував позов тим, що під час вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території Дергачівського району, Дергачівською місцевою прокуратурою встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 09 липня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0, 1500 га, у АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 24 січня 2010 року, серії ЯИ № 977183. Однак, рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 09 липня 2008 року, на підставі якого виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 Прокурор вважав, що органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0, 1500 га, не приймалося.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, застосувавши позовну давність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що спірну земельну ділянку передано відповідачу у власність з порушенням вимог земельного законодавства, разом з тим порушене право захисту не підлягає у зв`язку зі значним спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем (частина четверта статті 267 ЦК України), а поважних причин для поновлення цього строку прокурор не надав.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що не ОСОБА_1 , а Русько-Лозівська сільська рада прийняла рішення від 09 липня 2008 року про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку, господарських споруд, загальною площею 0, 1500 га, у АДРЕСА_1 . Саме цією обставиною прокурор обґрунтовував позовні вимоги, проте до Русько-Лозівської сільської ради позов не заявив, не просив залучити її до участі у справі як співвідповідача.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2019 року, заступник прокурора Харківської області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що ОСОБА_1 набуто у власність земельну ділянку без волевиявлення власника земельної ділянки - Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, усупереч встановленому чинним законодавством порядку безоплатної приватизації земель та з перевищенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність оскарження рішення сільської ради та необхідності її залучення до участі у справі, а суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 256, 261 ЦК України, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про можливість набуття відповідачем земельної ділянки за відсутності рішення власника про її виділення через пропущення прокурором строку позовної давності. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів. Таким чином, відчуження об`єктів, що є власністю народу України та не можуть перебувати, за законом, у приватній власності, є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникло. Волі дійсного власника (народу України) на відчуження цих об`єктів не було. Отже, строк позовної давності для звернення прокурора із позовом про повернення на користь держави земельних ділянок з незаконного володіння почався з моменту набрання чинності судовими рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2 за фактом підробки рішень сесій про передачу земельних ділянок, коли було встановлено факти порушення вимог законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, що у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2090 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 09 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що під час вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, розташованих на території Дергачівського району, Дергачівською місцевою прокуратурою встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 09 липня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0, 1500 га, у АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку від 24 січня 2010 року, серії ЯИ № 977183.

Прокуратурою в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області у 2012 році поданий позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

За результатами судового розгляду зазначеного позову рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2012 року у справі № 2010/5591/2012, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року, у його задоволенні відмовлено.

Предметом позову прокурора як у 2012 році, так і у 2017 році, є скасування державного акта на право власності на земельну ділянку від 24 січня 2010 року, серія ЯИ № 977183.

Крім того, постановою Золочівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією. У постанові суду зазначено, що ОСОБА_2 обвинувачений у зловживанні службовим становищем, він незаконно підписав рішення Русько-Лозівської сільської ради, на підставі якого ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 Закону).

Частиною другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Крім того, за змістом статей 17, 122 ЗК України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками із державної власності сільськогосподарського призначення у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів належать районним державним адміністраціям.

Відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею.

Ураховуючи встановлені судами обставини про те, що Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області рішення від 09 липня 2008 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спорудне приймала, зазначена земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, як законного власника, не з її волі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що набуття у власність відповідачем спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

При цьому, висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не пред`явив відповідних позовних вимог до Русько-Лозівської сільської ради, не залучив її до участі у справі, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника.

Також, як встановлено судами, органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0, 1500 га, фактично не приймалося, отже необхідності у визнанні незаконним такого рішення виникнути не могло, що зумовлювало саме такий склад учасників у справі, за яким й розглянуто справу судом першої інстанції.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України

«Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, (провадження № 14-183цс18), а також в аналогічних справах у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17 (провадження

№ 61-22690св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17 (провадження № 61-36609св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61-27502св18), від 17 жовтня 2019 року № 619/717/17 (провадження

№ 61-4248св19).

Відповідно до частини третьої статі 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що була чинна на момент виникнення порушення прав держави) місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Статтею 9 зазначеного закону встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснювала Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що на момент виникнення порушень прав держави було врегульовано та функціонував механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації державного акта про право власності на землю мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки і звернення до суду, у тому числі за допомогою прокуратури, в межах передбаченого у статті 257 ЦК України строку позовної давності.

Встановивши, що право на позов у прокурора виникло не з часу ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року, а що найменше з 2011 року, про що свідчить наявність порушеної кримінальної справи відносно ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про сплив позовної давності.

Судом першої інстанції також встановлено, що у вересні 2012 року прокурор в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради звернувся із позовом до ОСОБА_1 , Управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку від 24 січня 2010 року та повернення земельної ділянки.

Рішенням Дергачівського районного суду харківської області від 13 грудня 2012 року, залишеним без змін Апеляційним судом Харківської області від 16 січня 2013 року, у позові відмовлено.

Таким чином, про наявність оскаржуваного акта позивачу було відомо щонайменше станом на вересень 2012 року. Зверненням до суду із позовом у 2012 році прокурор відповідно до правила статті 264 ЦК України перервав перебіг позовної давності, водночас, звернувшись до суду із цим позовом у 2017 році, пропустив її.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, Верховний Суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у позові необхідно відмовити внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року скасувати.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 серпня 2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко