Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 307/1160/17

провадження № 61-47829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -Новоселицька сільська рада,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 15 лютого 2017 року за № 252 «Про розгляд заяв» в частині віднесення (встановлення) проходу між вулицями Садова та Полянська в с. Новоселиця до земель загального громадського користування і заборони самовільного закриття цього проходу.

Позов мотивовано тим, що у 1973 році на її ім`я та на ім`я її видано будівельний паспорт земельної ділянки та свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах.

Документи видані на підставі рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області депутатів трудящих №37 від 8 травня 1972 року, за яким виділено та згідно акту і рішення виконкому Тячівської районної ради трудящих від 24 січня 1973 року №16 відведено в натурі земельну ділянку, площею 700 метрів квадратних (розміром 34х21 метр), дозволено будівництво житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_2 .

Позивачка разом зі своїм чоловіком побудували на вищезазначеній земельній ділянці житловий будинок з додержанням архітектурних, будівельних норм і правил.

Сусідній землекористувач, в той же період, на межі земельних ділянок, забетонував металічні стовпці (межові знаки) та відмежувався від їхньої ділянки огорожею з металічної сітки. За проектом забудови, розробленим згідно із Генеральним планом забудови с. Новоселиця, між їхніми земельними ділянками не передбачено ні проїзду для транспорту, ні пішохідної доріжки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік. Після смерті чоловіка прийняла спадщину та продовжувала проживати у вищезазначеному будинку.

Протягом останніх років окремі мешканці села проходили з вулиці Полянської на сусідню вулицю Садову між її будинком та металічною огорожею сусіда, проти чого до завершення оздоблювальних робіт (зовнішньої штукатурки будинку) вони не заперечували, однак після того як сталися ряд випадків забруднення оздоблення будинку з боку самовільно влаштованого проходу, за її проханням онуки встановили з боку вулиці огорожу та закрили цей прохід.

У лютому 2017 році отримала повідомлення від сільської ради про те, що депутати на засіданні 8 сесії 7 скликання від 15 лютого 2017 року вирішили віднести прохід між вулицями Садова та Полянська до земель загального громадського користування та заборонили будь-кому самовільно закривати прохід, а її зобов`язали звільнити самовільно загороджений прохід.

Вважає, що рішення на земельну ділянку органу місцевого самоврядування незаконним, таким, що порушує її права, у зв`язку з чим просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 15 лютого 2017 року за №252 «Про розгляд заяв» в частині віднесення (встановлення) проходу між вулицями Садова та Полянська в с. Новоселиця до земель загального громадського користування і заборони самовільного закриття цього проходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Тячівського районного суд Закарпатської області від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 7 скликання Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської областівід 15 лютого 2017 року за №252 в частині віднесення проходу між вулицями Садова та Полянська в с. Новоселиця, який знаходиться між будинками ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , до земель загального громадського користування і заборони самовільного закриття вказаного проходу. Вирішено питання по судовим витратам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зазначеним рішенням органу місцевого самоврядування порушено права позивача. Зокрема, відповідний прохід відсутній на генеральному плані села Новоселиця.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року, апеляційну скаргу Новоселицької сільської ради задоволено, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 березня 2018 року, скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Новоселицької сільської ради судові витрати у розмірі 960 грн., судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове, апеляційний суд виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення орган місцевого самоврядування діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і таким рішенням не порушено права позивача, зокрема, позивачем не доведено, що спірний прохід перебував колись у користуванні позивача чи її чоловіка, та що такий входить до земельної ділянки, призначеної для обслуговування її житлового будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати, рішення Тячівського районного суд Закарпатської області від 28 березня 2018 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувати з Тячівського районного суд Закарпатської області матеріали цивільної справи № 307/1160/17.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постановляючи судове рішення, апеляційний суд порушив норму матеріального права. А саме, ст. 39 ЗК України, якою передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Судами було встановлено, що Генеральним планом забудови с. Новоселиця, між земельною ділянкою позивачки та суміжною земельною ділянкою ОСОБА_8 не передбачено ні проїзду для транспорту, ні пішохідних доріжки.

Скаржниця посилається на те, що предметом її позову є усунення перешкод у користуванні частини земельної ділянки, призначеної для обслуговування її будинку, шляхом визнання та скасування рішення органу місцевого самоврядування, проте апеляційний суд оцінку цьому рішенню не надав, чим порушив положення ст. ст. 141, 143, 149 ЗК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до рішення №16 виконкому Тячівської районний Ради депутатів трудящих від 24 січня 1973 року «Про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво громадянам сіл району», вирішено надати дозвіл на будівництво нових житлових будинків на старому місці громадянам сіл району в с .Новоселиця, в тому числі і ОСОБА_9 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, площею 0,07 га, яка за ними зареєстрована (а.с.75).

Згідно будівельного паспорту земельної ділянки за №16, виданого 1973 року, свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, акту від 20 січня 1973 року, забудовниками житлового будинку в АДРЕСА_2 , зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , площа земельної ділянки під забудову становить 0,07 га.(а.с.6-9).

Будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника від 1990 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надано дозвіл на право виконання будівельних робіт одноповерхового індивідуального житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Тячівської районної ради народних депутатів від 14 вересня 1990 року за №190 (а.с.81-83).

В архівному витязі протоколу зборів уповноважених членів колгоспу ім.50 річчя Жовтня с. Новоселиця від 21 листопада 1974 року за №4 зазначено, що вирішено прийняти ОСОБА_9 , жителя АДРЕСА_2 , в члени колгоспу із наділом земельної ділянки 0,26 га та врахувати йому стаж роботи з часу якого працює в колгоспному виробництві (а.с.85).

Судом встановлено, що відповідно до довідки Новоселицької сільської ради за ОСОБА_9 , мешканцем АДРЕСА_3 , згідно запису в погосподарській книзі зареєстровано 0,26 га землі (а.с.86).

В довідці виконкому Новоселицької сільської ради, Тячівського району Закарпатської областівід 21 квітня 2017 року за № 693, зазначено, що будинок ОСОБА_1 , 1946 року народження, мешканки АДРЕСА_3 до перенумерації будинків мав № 17 (а.с.87).

Згідно списку громадян, яким виділено земельну ділянку у приватну власність, ОСОБА_9 , мешканцю АДРЕСА_3 , виділено земельну ділянку, площею 0,14 га та 0,12 га (в.с.112-113).

Відповідно до виписок з погосподарських книг за дворогосподарством по АДРЕСА_3 , де проживає позивачка ОСОБА_1 , закріплена земельна ділянка площею 0,26 га. (а.с.115-116).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18 червня 2013 року ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Рішенням восьмої сесії сьомого скликання Новоселицької сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 15 лютого 2017 року за № 252 «Про розгляд заяв» вирішено прохід між вулицями Садова та Полянська , який знаходиться між житловими будинками ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , віднести до земель загального громадського користування. Громадянам забороняється самовільно закривати прохід між вулицями Садова та Полянська (а.с.14).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Системний аналіз наведених вище положень частини першої статті 15, частини другої статті 16 ЦК України, частини другої статті 152, статті 155 ЗК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Ухвалюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення оспорюваним рішенням його охоронюваних прав та інтересів. Зокрема, не доведено, що спірний прохід перебував колись у користуванні позивача чи її чоловіка, та що такий входить до земельної ділянки, призначеної для обслуговування її житлового будинку.

Щодо посилання в касаційній скарзі на відсутність спірного проходу на генеральному плані села, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п.42 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" до виключної компетенції сільських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Частинами 1, 2, 5, 6 ст.17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Згідно ст. 19 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Детальний план планування території визначає в тому числі: порядок організації транспортного і пішохідного руху; функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (ч.4 ст. 19 Закону).

Отже, генеральний план населеного пункту не завжди може містити зображення всіх проходів чи проїздів, особливо тих, які відносяться до пішохідних. Відповідні пішохідні проходи чи невеликі проїзди підлягають обов`язковому відображенню лише в детальному плані території (якщо такий розроблявся). Таким чином, сама по собі відсутність на генеральному плані села спірного проходу не може безумовно свідчити про те, що такого проходу насправді не існувало.

Суд апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши абрис-схеми земельної ділянки та паспорту на забудову суміжних з позивачем землекористувачів ОСОБА_5 (а.с.79, 80), встановив існування спірного проходу. Наявність такого проходу відображена також і в плані земельної ділянки ще одного суміжного землекористувача ОСОБА_6 (а.с.88).

Апеляційний суд, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров