Справа № 344/8231/17
Провадження № 22-ц/4808/8/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А,

секретаря Мельник О.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою ПрАТ «Івано-Франківський Локомотиворемонтний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року під головуванням судді Татарінової О.А. в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В позовній заяві вказувала, що відповідно до наказу № 123 к від 21 червня 2013 року її призначено на посаду головного бухгалтера ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», а наказом № 15 від 13 березня 2017 року про припинення трудового договору (контракту) була звільнена за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На день звільнення та до моменту звернення до суду з позивачем не було проведено належного розрахунку при звільненні, а саме, не виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 13 127,35 грн.

Просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні у сумі 13 127,35 грн.

Провадження у даній справі відкрито судом 03 липня 2017 року. Після відкриття провадження у даній справі позивачем 24.05.2018 було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 214 783.52 грн відповідно до ст. 117 КЗпП України. Також представник позивача 16.10.2018 подав суду повторну заяву про збільшення позовних вимог і просив стягнути додатково за час затримки розрахунку при звільненні середній заробіток за період з 23 травня 2018 року до 12 жовтня 2018 року в розмірі 72 562 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_1 13 127,35 грн заборгованості по виплаті заробітної плати, 308 388.50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по 23 листопада 2018 року.

Не погодившись з рішенням суду, ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (в ході розгляду спору ПрАТ переіменовано на АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод») подало апеляційну скаргу в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по 23 листопада 2018 року, на підставі заяви про збільшення позовних вимог від 22 травня 2018 року та заяви про збільшення позовних вимог (повторної) від 16 жовтня 2018 року, які підписані особою, яка не мала права їх підписувати.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач двічі подав заяву про збільшення позовних вимог, які підписані представником позивача ОСОБА_2 , проте в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують повноваження представника.

В апеляційній скарзі також зазначено, що позивачем 10 жовтня 2018 року подано заяву про зміну предмету та підстав позову з пропуском строку, встановленим ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а тому, на думку апелянта, така заява підлягала поверненню. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було дотримано вимоги діючого ЦПК України, підстави для прийняття такої заяви відсутні, а отже розгляд справи слід було продовжити в межах тих позовних вимог, які були сформульовані позивачем при пред`явленні позову.

Суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач у заявах про збільшення позовних вимог просив стягнути середній заробіток з 23 травня 2017 року, а не з 13 березня 2017 року, а також по 16 жовтня 2018 року, а не по 23 листопада 2018 року.

Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні не врахував розмір спірної суми та частку заборгованості до місячної заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та не застосував принципів розумності та співмірності.

Апелянт вважає, що оскільки сума, яка не була виплачена позивачу становила 5 885,80 грн, а заробітна плата за два попередні місяці становила 10607,45 грн та 12624,01 грн., суду необхідно було зменшити розмір середньої зарплати пропорційно сумі боргу до посадового окладу, тобто середньоденний заробіток стягнути в розмірі 50.6 %, що становить 127 404.52 грн.

А отже, суд першої інстанції залишив поза увагою, що сума основного боргу, порівняно із розміром компенсації є неістотною та зазначає, що суд має право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець звільненому працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові коштів за настання певних чинників та зазначає постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Просить рішення суду в частині стягнення заробітку за час затримки розрахунку при в сумі 308 388,50 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві ОСОБА_1 вказує, що її було звільнено з посади головного бухгалтера ще 13 березня 2017 року, а розрахунок з нею не був проведений по теперішній час, а тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував таку міру відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 ЦПК України.

Позивач також звертає увагу на ч. 8 ст. 62 ЦПК України, яка передбачає, що у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

До матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги, який є належним доказом повноважень представника - ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 отже, позивач вважає, що твердження апелянта про те, що заяву про збільшення позовних вимог підписано особою, яка не мала права її підписувати є необґрунтованим.

Окрім того, твердження апелянта про порушення вимог ст.. 175 ЦПК України при подачі заяв про збільшення позовних вимог від 22 травня 2018 року та від 16 жовтня 2018 року є необґрунтованим, оскільки дана стаття стосується вимог до позовної заяви, а на заяву про збільшення позовних вимог не поширюється.

За наведених обставин просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи невиплачену заробітну плату у розмірі 13 127,35 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні працівника роботодавець зобов`язаний виплатити усі належні йому суми та відповідно до статті 117 КЗпП України, тому стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача із наступного дня після звільнення по день ухвалення рішення у справі у розмірі 308 388,50 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в іншій частині рішення не переглядається.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на посаді головного бухгалтера з 21 червня 2013 року по 13 березня 2017 року.

Наказом № 13 від 13.03.2017 позивача звільнено з займаної посади за угодою сторін (а.с. 13).

Із довідки від 17.10.2018 року № 1030/10 вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачена вчасно заробітна плата за відпрацьовані дні у березні 2017 року та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 13 127,35 грн (а.с. 80)

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Згідно зі статтею 34 Закону про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До його складу належить оплата праці за час перебування у відрядженні.

Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року за результатом розгляду справи № 761/9584/15-ц прийшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовільняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на час звільнення позивача з роботи їй не було виплачено 5 885,80 грн нарахованої заробітної плати за березень 2017 року та 10 732,03 грн компенсації за невикористані відпустки, що з урахуванням утриманих податків та зборів становить 13 127,35 грн. Дану обставину відповідач не заперечив і зазначив, що заборгованість перед позивачем виплачена у цьому ж розмірі після ухвалення рішення суду (лютий 2019 року).

На день вирішення даного спору судом першої інстанції правильно визначено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 725,62 грн, а середньомісячний заробіток становить 14 512,35 грн (13 342,71 грн зарплата за січень 2017 р. + 15 682 грн зарплата за лютий 2017 р.) : 2 = 14 512,35).

Апеляційний суд зазначає, що невиплачена сума при звільненні позивача становить 13 127,35 грн, і є у 23 рази меншою, ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (308 388,30 грн).

Беручи до уваги доводи апеляційної скарги та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів приходить до переконання про необхідність зменшення розміру стягнутої суми коштів за час затримки розрахунку при звільненні.

Під час розгляду апеляційної скарги в засіданні суду позивач зазначила, що вона не понесла будь-яких майнових втрат у зв`язку з непроведенням відповідачем з нею розрахунку, оскільки скоро влаштувалася на іншу роботу і продовжувала працювати.

З дня звільнення ОСОБА_1 по час звернення до суду минуло біля 4 місяців, а позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні нею заявлено в суді тільки у травні 2018 року, тому враховуючи розмір заборгованості відповідача перед позивачем, дії позивача з метою досудового врегулювання спору, дії відповідача, фінансовий стан АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на момент звільнення позивача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат слід зменшити до 43 537,05 грн ( 14 512,35 грн * 3 місяці, які передували зверненню до суду).

В частині доводів апеляційної скарги щодо безпідставного залишення без задоволення заяв відповідача про повернення заяв позивача про зміну предмету та підстав позову, неналежність представництва позивача, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. В заяві позивач просив суд стягнути з відповідача заробіток за вимушений прогул в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час затримки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем з порушенням частини третьої статті 49 ЦПК України подано заяву про зміну предмету та підстав позову на увагу не заслуговують, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог від 24 травня 2018 року позивач просив стягнути середній заробіток за увесь час затримки. Крім того, позивач у судовому засіданні підтримував позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час затримки розрахунку.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що заяви про збільшення позовних вимог підписано особою, повноваження якої не підтверджені належними чином, оскільки за правилами статті 60 ЦПК у спорах, що випливають з трудових відносин, малозначних справах допускається представництво фізичною особою, що досягла вісімнадцяти років і дії представника в ході розгляду справи підтримав позивач відповідно до угоди про надання правової допомоги від 19 вересня 2017 року (а.с. 110).

Інші доводи апеляційної скарги не містять даних про невідповідність рішення суду обставинам справи та доказам, які належним чином досліджені судом, тому не впливають на його правильність і обгрунтованість.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід змінити, зменшивши розмір стягнення з відповідача та стягнути на користь ОСОБА_1 з АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» 43 537,05 грн.

В решті рішення суду першої інстанції апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (вул. Залізнична 22, м. Івано-Франківськ, код ЄДРПОУ 13655435) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 43 537,05 грн (сорок три тисячі п`ятсот тридцять сім гривень п`ять копійок) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і у випадках, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський