КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 370/476/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/86/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Білич І.М., Музичко С.Г.

при секретарі: Перебитюк А.М.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Штронди А.М.

розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів

за апеляційною скаргою Данильченко Олени Олександрівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Макарівського районного суду Київської області ухваленого 29 листопада 2016 року в приміщенні суду в складі судді Косенко А.В.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 75000 доларів СШа за несанкціонаване списання коштів, 213 570 грн. - пені та 17 553грн 70 к. - 3% річних та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що в період з 16 по 21 жовтня 2015 року з його платіжної картки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», без його відома здійснено 15 переказів, які ним не ініціювались та не погоджувались, на загальну суму 75 000 доларів США.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Оскільки позивач платіжну картку не втрачав та не повідомляв будь-якому інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції по картці, позивач вважає, що банк безпідставно списав з його рахунку вказані грошові кошти.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 75 000 доларів США, 213570 грн. - пені, 17553 грн 70 к. - 3% річних та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6890 грн.

Не погодившись з рішення суду, Данильченко О.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що спірні платежі по карті позивача були ініційовані в системі дистанційного обслуговування Приват-24 за допомогою дистанційного розпорядження з правильним введенням динамічного паролю з телефону позивача з фінансовим номером сім-карту якого 11 жовтня 2015 року було перевипущено мобільним оператором.

Крім цього зазначає, що незаконні операції були проведенні з компонентом платіжної системи - дублікатом сім - карти, тому, на підставі ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк звільняється перед позивачем від відповідальності за проведення спірних грошових переказів.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу Данильченко О.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» - відхилено, рішення Макарівського районного суду Київської області від 30 березня 2017 року -залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційну скаргу Сокуренко Н.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У своїй постанові касаційний суд зазначив, що пославшись на те, що банком не надано доказів, що саме ОСОБА_1 недотримався вимог щодо захисту інформації та проведення незаконних операцій з компонентом платіжних систем, суд апеляційної інстанції не надав оцінки іншим доказам, які містяться у матеріалах справи, а саме: копії службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк», роздруківці смс-повідомлень, даним щодо зміни акаунта, аудіозаписам розмов оператора із клієнтами, не навів мотивів прийняття або відхилення вказаних доказів.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та банком укладено угоду про надання банківських послуг, оформлену анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

На виконання умов цієї угоди ОСОБА_1 видано платіжну карту № НОМЕР_1 , яку заблоковано та замінено на - № НОМЕР_2 .

Фінансовим номером телефону був номер мобільного телефону позивача - НОМЕР_3 .

Станом на 25 січня 2015 року на рахунку ОСОБА_1 обліковувалось 600 000,62 долари США.

За період з 16 по 21 жовтня 2015 року з рахунку ОСОБА_1 здійснено 15 переказів по 5 000 доларів США кожен на загальну суму 75000 доларів США на користь фізичних осіб із призначенням платежу «Перевод підрядчику… на выполнение строительных работ» через систему Приват24 за допомогою дистанційного розпорядження з введенням динамічного паролю з фінансового номеру телефону НОМЕР_4 , сім-карту якого 11 жовтня 2015 року було перевипущено мобільним оператором за заявою абонента.

За фактом незаконного заволодіння коштами, належними ОСОБА_1 Солом`янським УП ГУ Національної поліції у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України.

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що «Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, матеріали справи не містять доказів, які безспірно доводять, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

При цьому в даному випадку саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 12 лютого 2018 року у справі №592/2386/16-ц.

На підтвердження своїх доводів АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк», роздруківку смс-повідомлень, дані щодо зміни акаунта, аудіозаписи розмов оператора із клієнтами (а.с. 4-91, том 2).

Надані докази не спростовують висновкк суду першої інстанції, так зокрема із наданого позивачем запису розмов від 16 жовтня 2015 року між невстановленими особами, зі слів банку між ОСОБА_4 та працівником банку, при індефікації клієнта банку від працівника банку поставлено ряд запитань, в яких не вірно вказано дату народження позивача.

У суді апеляційної інстанції позивач вказував, що мали місце інші телефонні розмови, тому за клопотанням сторони позивача судом витребувано від відповідача інші звукозаписи розмов з ОСОБА_1 у період з 11 жовтня 2015 року по 21 жовтня 2015 року, проте банком надано відповідь, що у вказаний період не було здійснено інших телефонних розмов між працівниками банку та позивачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування, а відтак відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Данильченко Олени Олександрівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 29 листопада 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: