ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4153/20 Справа № 183/6750/18 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації, третя особа Знаменівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай),

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомосковської районної державної адміністрації, третя особа Знаменівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай).

Вказувала, що у період з 27 лютого 1989 року по 05 листопада 1998 року вона працювала швачкою в колективному сільськогосподарському підприємстві «Україна» (далі КСП «Україна»). 27 грудня 1994 року КСП «Україна» був виданий державний акт серія ДП Нв №000013 на право колективної власності на землю.

Зазначала, що у 2000 році, на підставі розпорядження Новомосковської районної державної адміністрації, проведено паювання землі КСП «Україна» між її членами, надано дозвіл на виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею 4,4 умовних кадастрових гектари, однак при складанні списків громадян-членів КСП «Україна», які мають право на земельну частку (пай) для видачі сертифікатів, ОСОБА_1 помилково не внесена до цього списку. Позивач наполягала на тому, що невнесення її до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не позбавляє її такого права в судовому порядку визнати за нею право на отримання земельної частки (паю) розміром 4,4 умовних кадастрових гектари із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Україна».

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 4,4 умовних кадастрових гектари із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» Новомосковського району Дніпропетровської області.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на отримання земельної частки (паю) розміром 4,4 умовних кадастрових гектари, із земель колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» Новомосковського району Дніпропетровської області.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року повернуто позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 352 грн.40 коп., що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована наступним: судом фактично позбавлено територіальну громаду в праві на земельну ділянку комунальної власності; всупереч ст.51 ЦПК України до участі у справі не залучались в якості співвідповідачів Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та Знаменівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області; сам лише факт включення громадянина до списку, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, не є достатньою підставою для виникнення у особи права на земельну частку (пай); суд не звернув уваги на те, що позивач включена в члени колгоспу Україна по переводу з колгоспу Рассвет та звільнена з колгоспу Україна в 1998 році за власним бажанням; перебування у трудових правовідносинах із певним колгоспом не свідчить про прийняття позивача в члени КСП Україна, як того вимагає чинне законодавство; судом не враховано, що державний акт на право колективної власності видано КСП Україна Новомосковського району Дніпропетровської області 28 лютого 2000 року та в списку, який додавався до вказаного акту, позивач не значиться; оскільки право на позов виникло у ОСОБА_1 у 2000 році, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до статті 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , отримала копію апеляційної скарги 11 квітня 2020 року, про що свідчить відповідне поштове повідомлення (а.с.80). Матеріали справи свідчать також про те, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами справи 27 квітня 2020 року.

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 надала клопотання про продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року, в якій просила продовжити їй строк для надання відзиву на апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Знаменівської сільської ради Новомосковського району, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, який не може перевищувати 15 днів з дня закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби.

Станом на момент розгляду справи ОСОБА_1 так і не скористалась своїм правом на надання відзиву.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Посилання заяви ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року на загальнодержавний карантин, як на підставу подальшого продовження їй строків для надання відзиву, не може бути прийнято до уваги, оскільки постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів. Наразі карантинні заходи є послабленими, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів, а з 01 червня 2020 року Україна перейшла на 3 етап карантинних послаблень.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Таким чином, з урахуванням балансу інтересів сторін, зважаючи на тривалий проміжок часу з моменту отримання ОСОБА_1 копії апеляційної скарги та відсутність даних, які свідчили б про об`єктивну неможливість надати позивачем відзив на апеляційну скаргу, враховуючи, що представник ОСОБА_1 є адвокатом (а.с.30), зважаючи на строк, встановлений для розгляду даної категорії справи згідно ст.275 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , остання була прийнята на роботу в КСП «Україна» швачкою в підсобний цех 02 березня 1989 року і звільнена за власним бажанням 05 жовтня 1998 року.

Управлінням Держгеокадастру у Новомосковському районі надано копію Державного акту на право колективної власності на землю Серія НОМЕР_1 Нв 000013 від 27 грудня 1994 року, у відповідності до якого колективному господарству «Україна» Новомосковського району, на підставі рішення Знаменівської сільської ради народних депутатів від 27 грудня 1994 року, передано у колективну власність 4350,5 гектарів землі в межах згідно плану, для сільськогосподарського виробництва. А також додаток №1 до зазначеного акту, з якого вбачається, що до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства не була включена ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суду доведено, що позивач, будучи членом КСП «Україна» та його співвласником, на момент отримання державного акту на право колективної власності на землю, на законних підставах набула право на земельну частку (пай), а тому за нею повинно бути визнане право на отримання земельної частки (паю), розміром 4,4 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Україна».

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Висновок суду є передчасним з огляду на те,що судом першої інстанції не було вирішено питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

Згідно ч.1 ст.17 ЗК України, в редакції 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась радами народних депутатів на території яких розташовані земельні ділянки.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України. Відповідно до п.1 ст.116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Нормами п.12 Перехідних положень ЗК України передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у ст.122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року №5245-VI "Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно п.3 Прикінцевих та Перехідних Положень згаданого Закону, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а)земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б)всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються: а)розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б)земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в)землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г)усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 нього розділу.

Також, вказаним Законом внесені зміни до ст.122 ЗК України, якою визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок.

Згідно ч.4 даної статті (із внесеними змінами) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно п.1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідно до п.п.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 №308, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Дніпропетровської області.

Отже, з набуттям чинності змін до ЗК України, передачу у власність чи користування земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Дніпропетровської області (за межами населеного пункту) здійснює Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.4 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ» від 16 квітня 20904 року №7 судам роз`яснено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Судом не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до ЗК України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено до участі у даній справі, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Поряд з цим, відповідачем у справі визначено Новомосковську районну державну адміністрацію, яка не є розпорядниками земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Місцевий суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст.12,51 ЦПК України не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст.55 ЦПК України.

Судом не було взято до уваги, що розпорядник землі змінився, а тому Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повинно приймати участь у справі в якості співвідповідача, поряд з КСП, сільськогосподарські кооперативи ( при наявності їх чи їх правонаступників), районною державною адміністрацією, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, тому що рішення по справі може вплинути на його права.

Позивач клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача вказаного органу не заявляла.

Розгляд справи з неналежним відповідачем або за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє суд можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті.

Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема без залучення до участі у справі Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №181/950/17 (провадження №61-11562св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2020 року у справі №183/5312/16-ц (провадження № 61-16372св19).

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 5 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

За приписами ч.4 ст.367 ЦПК України, суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав розгляду справи та прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, скасуванню підлягає також додаткове рішення, ухвалене у даній справі, яким вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 1 057 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомосковської районної державної адміністрації, третя особа Знаменівська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Дніпропетровської області (ЄДРПОУ 02909938) судові витрати в розмірі 1 057 грн. (тисяча п`ятдесят сім) грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.