Постанова

Іменем України

01 червня 2020 року

м. Київ

справа № 331/106/17

провадження № 61-19955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2017 року в складі судді Жукової О. Є. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»(далі - АТ «Ощадбанк») та просила скасувати наказ начальника облуправління АТ «Ощадбанк» № 1781-к від 20 грудня 2016 року про звільнення її з посади головного економіста фінансово-економічного відділу філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з 20 грудня 2016 року в зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, поновити її на вказаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 грудня 2016 року по день ухвалення рішення судом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 28 листопада 2000 року вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем та з 01 лютого 2008 року обіймала посаду головного економіста фінансово-економічного відділу філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Наказом відповідача від 20 грудня 2016 року її було звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату працівників.

Вважає, що наказ про її звільнення є незаконним та таким, що порушує її права, оскільки банк штучно утворив конкуренцію посад для наступного скорочення небажаного працівника, тобто, як таких змін в організації виробництва і праці у відповідача не відбулося і не ставилося на меті саме скорочення чисельності штату. Окрім цього, в порушення норм трудового законодавства, відповідач не запропонував їй усі наявні в межах філії та в межах банку як юридичної особи вакантні посади.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року, позов задоволено.

Скасовано наказ начальника облуправління АТ «Ощадбанк» № 1781-к від 20 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного економіста фінансово-економічного відділу філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з 20 грудня 2016 року в зв`язку із скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного економіста фінансово-економічного відділу філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк».

Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 43 457, 44 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що в порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України відповідач не запропонував позивачу всі вакантні посади, які з`явилися у нього в період з 11 жовтня 2016 року та які існували на день звільнення, а тому оспорюваний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі.

При цьому, встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 21 грудня 2016 року і по день ухвалення судового рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року АТ «Ощадбанк» через свого представника Стаднік Н. О. звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та передати справу в цій частині на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди неповно з`ясували обставини справи, неправильно оцінили надані позивачем докази, не врахували, що з моменту її звільнення з АТ «Ощадбанк» і до 20 жовтня 2017 року вона працювала в Запорізькій міській раді, тобто не перебувала в вимушеному прогулі, а тому помилково стягнули середній заробіток за вказаний період.

Разом з тим зазначає, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції банк не знав про працевлаштування позивача, оскільки ці обставини були відомі лише їй, однак апеляційний суд цього не врахував, в порушення норм процесуального права надані докази на підтвердження цих обставин не прийняв.

Судові рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі АТ «Ощадбанк» не оскаржує, а тому суд касаційної інстанції в зазначеній частині їх не переглядає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

15 травня 2018 року справа № 331/106/17 надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що з 01 лютого 2008 року ОСОБА_1 працювала на посаді головного економіста фінансово-економічного відділу Запорізького облуправління АТ «Ощадбанк».

Наказом начальника облуправління від 11 жовтня 2016 року № 1433-к «Про скорочення штату» у зв`язку із оптимізацією штатної чисельності скорочено штат працівників фінансово-економічного відділу філії на 1 одиницю, а саме головного економіста.

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про звільнення з посади з 12 грудня 2016 року та проінформовано про вакантні посади на підприємстві станом на 11 жовтня 2016 року, а саме: завідувача сектора організації роздрібного кредитування, провідного економіста сектора організації роздрібного кредитування, завідувача сектора кредитної експертизи, головного економіста сектора супроводження операцій за платіжними картками. Від переведення на запропоновані вакансії позивач відмовилася.

Окрім цього, 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 було запропоновано посади, які є вакантними станом на 20 грудня 2016 року, а саме: головного економіста відділу клієнтів роздрібного бізнесу ТВБВ № 10007/0223, економіста 1 категорії відділу клієнтів роздрібного бізнесу ТВБВ № 10007/0223, контролера касира ТВБВ № 10007 /0268, контролера касира ТВБВ № 10007/0333, від яких вона також відмовилася.

Наказом начальника облуправління АТ «Ощадбанк» № 1781-к від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 20 грудня 2016 року звільнено з займаної посади в зв`язку із скороченням штату працівників.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частинами першою, другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (зокрема, незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Суди встановили, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 склала 6 180, 96 грн, а середньоденна - 208, 93 грн, що підтверджується довідкою АТ «Ощадбанк». Вимушений прогул позивача тривав з 21 грудня 2016 року по 20 жовтня 2017 року, тобто 208 робочих днів.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, встановивши, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства, обґрунтовано стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого визначений судами правильно і не спростований відповідачем.

Доводи касаційної скарги про то, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив надані АТ «Ощадбанк» докази щодо працевлаштування позивача в період вимушеного прогулу, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, банк таких доказів не надав і на наявність виняткових випадків щодо неможливості подати вищевказані докази до суду першої інстанції не вказав, а тому посилання заявника в касаційній скарзі на порушення апеляційним судом норм процесуального права є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2018 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук