Справа № 308/2083/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Кухти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2020 року (у складі судді Данка В.Й.) за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у лютому 2018 р.

Просив визнати незаконним і скасувати договір передачі прав за іпотечним договором №26 від 15.05.2007 р., іпотечним договором №26/1 від 15.05.20007 р.; іпотечним договором №65 від 10.08.2006 р. та іпотечним договором №65/1 від 10.08.2006 р., який посвідчений приватним нотаріусом Малаховською І.В.,і скасувати реєстраційну дію по посвідченню цього договору.

У лютому 2020 р. позивачем було подано заяву про забезпечення позову (а.с.35-41), у якій останній просив:

-накласти арешт на Ѕ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0843 га, кадастровий номер :17:003:0071 (на якій розміщені станція технічного обслуговування загальною площею 621,4 кв. м, автомийка загальною площею 56.1 кв. м і магазин загальною площею 228,3 кв. м);

-накласти арешт на Ѕ станції технічного обслуговування загальною площею 621,4 кв. м, автомийки загальною площею 56.1 кв. м і магазину загальною площею 228,3 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення цієї справи по суті.

На обґрунтування заяви вказав, що підставою для звернення до суду з позовом стало те, що приватний нотаріус не мав жодних правових підстав для посвідчення договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи.

Однак, у ході розгляду справи позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_1 має намір незаконно зареєструвати за собою майно, передане за договором іпотеки, а потім відчужити його на користь третіх осіб.

Із метою попередження незаконного продажу майна, недопущення порушення законних прав та інтересів позивача, які можуть призвести до позбавлення майна, останній вважає, що є усі підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2020 р. заяву про забезпечення позову задоволено.

У порядку забезпечення позову, до вирішення справи по суті накладено арешт (в частині розпорядження, відчуження) на:

-1/2 земельної ділянки розміром 0,0843 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :17:003:0071;

-1/2 станції технічного обслуговування літ.З, загальною площею 621,4 кв. м, автомийкиліт.К загальною площею 56,1 кв. м, магазину літ.Л загальною площею 228,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити. Доводить про порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не взято до увагиухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 28 березня 2018 р., постановлену в межах цієї справи з тих самих питань, а також ухвалу від 03 грудня 2019 р., де заяву про забезпечення позову було повернуто. При подачі заяви про забезпечення позову позивач не усунув недоліків попередньої заяви, відтак суд повинен був постановити ухвалу не по суті заяви, а з підстав визначених ч.9 ст.153 ЦПК України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності оскаржуваної ухвали та безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із підставності та обґрунтованості доводів, указаних у заяві про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належить або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договору передачі прав за іпотечними договорами.

Позивач доводить, що між сторонами виник спір щодо правомірності переходу спірного майна (предмету іпотеки) до іншої особи.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на спірне майно (предмет іпотеки).

Довід апеляційної скарги про те, що при подачі заяви про забезпечення позову позивач не усунув недоліки попередньої заяви, відтак суд повинен був постановити ухвалу не по суті заяви, а з підстав визначених ч.9 ст.153 ЦПК України, не заслуговує на увагу, оскільки цією нормою процесуального закону передбачено, що якщо суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Позивачем було подано заяву про забезпечення позову в лютому 2020 р., і суд не встановив, що таку подану без додержання вимог ст.151 цього Кодексу, відтак заяву про забезпечення позову задовольнив. Посилання апелянта на норму цієї статті не має жодного стосунку до суті питання.

Позивачем подавалася заява про забезпечення позову у лютому 2018 р. (а.с.7-10) і ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28 березня 2018 р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено по суті. Про яку попередню заяву про забезпечення позову йде мова, не зрозуміло.

Доречних доводів апеляційна скарга не містить і зводиться до цитування норм процесуального закону.

Очевидно, що в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірнеіпотечне майно є ризики, що в подальшому відповідачем можуть вчинятися дії, покликані на відчуження спірного майна, подальших змін щодо його конфігураційтощо. Указані дії необхідно попередити, оскільки існує спір щодо правомірності набуття відповідачем права власності на майно, яке було передано позивачем в іпотеку Банку.

У випадку невжиття заходів забезпечення позову та за умови ухвалення судового рішення на користь позивача виконати таке рішення буде складно або взагалі неможливо, адже під час розгляду справи по суті спірнемайно може бути будь-яким способом відчужене третім особам або проведені певні зміни щодо його конфігурацій, що ставить під загрозу виконання майбутнього судового рішення, знову ж таки, у випадку задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними заявленим позовним вимогам, цілком відповідають характеру спірних правовідносин і ніяким чином не порушать прав учасників спору, а навпаки, зможуть забезпечити рівність таких прав.

Ужиття заходів забезпечення позову захистить права позивача у випадку задоволення його позовних вимог. Інтереси та права відповідача таким забезпеченням не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення позову мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті, вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення не на користь позивача, відповідач і надалі зможе реалізувати свої права стосовно іпотечного майна, яке на цей момент є спірним.

Стороною позивача належними та допустимими доказами доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення у випадку ухвалення на його користь.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і позиції позивача, відтак не заслуговують на увагу.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 12 червня 2020 р.

Судді: