Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

місто Київ

справа № 644/623/17

провадження № 61-45901св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року у складі судді Саркісян О. А. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2017 року подала до суду позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, просила звернути стягнення солідарно на усе майно ОСОБА_2 та на майно ОСОБА_3 , на яке може бути звернуто стягнення, в рахунок погашення заборгованості в сумі 278 873, 05 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 26 квітня 2010 року у м. Хмельницькому між нею та Повним товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-сервіс і компанія», у подальшому перейменованим у Повне товариство

«ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» (далі - ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія», повне товариство), укладено договір позики № 8. Згідно з пунктом 3 зазначеного договору сума позики становила 158 000, 00 грн, що є еквівалентом 20 000, 00 дол. США. Відповідно до пункту 5 договору позичальник зобов`язувався повернути позику не пізніше 26 грудня 2011 року.

У зв`язку з тим, що ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» належним чином не виконало взяті на себе зобов`язання, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 квітня 2014 року у справі № 686/5303/14-ц на її користь стягнуто заборгованість за договором позики. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року на користь позивача з

ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» стягнуто грошові кошти в сумі 276 111, 93 грн та судові витрати у розмірі 2 761, 12 грн.

На виконання цього рішення позивачу виданий виконавчий лист, який вона пред`явила до виконання до Відділу державної виконавчої служби Краснопільського районного управління юстиції Сумської області, але у зв`язку з тим, що за місцем реєстрації боржника будь-якого майна не виявлено, як і самого боржника, тому виконавчий лист спрямований за можливим місцем знаходження боржника у м. Харкові. Після тривалих у часі виконавчих дій із встановлення місця знаходження боржника та його майна постановою державного виконавця Ленінського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29 серпня 2016 року ВП № 51247509 повернуто виконавчий лист у зв`язку з відсутністю у ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до закону заходи з розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позивач зазначила, що рішення суду, яке набрало законної сили, неможливо виконати, оскільки боржник ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» завчасно відчужило своє майно та грошові кошти, а його учасники навіть не намагалися погасити заборгованість. ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і компанія» не перебуває в процесі припинення, але стягнути гроші позивач не має можливості через відсутність майна та коштів у боржника. Враховуючи зазначене, додаткову солідарну відповідальність за невиконання основним боржником зобов`язання повинні нести учасники повного товариства, якими є Баранова С. О. та ОСОБА_3 , які повинні відповідати своїм майном за борги повного товариства, учасниками якого вони є.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Баранова С. О. заперечувала проти задоволення позову, вважаючи, що ухвалення рішення на користь позивача призведе до подвійного стягнення заборгованості за договором позики, просила застосувати правила про позовну давність.

Відзив на позов від ОСОБА_3 не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ПТ «ХН-Ломбард Баранова С. О. і компанія» перед ОСОБА_1 суму 278 873, 05 грн, яка встановлена рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року, шляхом звернення стягнення на все їх майно. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що у ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, що не спростовано під час судового розгляду. Баранова С. О. та ОСОБА_3 як учасники

ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» повинні солідарно відповідати за зобов`язаннями такого товариства. Встановлено, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки про порушення свого права, зокрема про те, що у ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» відсутнє майно, позивач довідалася 29 серпня 2016 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у жовтні 2018 року, Баранова С. О. просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що:

- суд першої інстанції не встановив, яке майно належить відповідачам як учасникам повного товариства, чи можливо звернути стягнення на таке майно, в якій саме частині буде допущено звернення стягнення, чи існують для цього підстави. Вважає, що звернення стягнення на все майно, без його індивідуалізації, є неправомірним та незаконним;

- позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав;

- задоволення позову у справі має наслідком подвійне стягнення заборгованості за договором позики;

- до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, яка спливла до подання позову;

- судами неправильно застосовано правила частини першої статті 124 ЦК України та статті 74 Закону України «Про господарські товариства».

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у березні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 квітня 2010 року між позивачем та Повним товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-сервіс» і компанія», правонаступником якого є ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія», укладений договір позики № 8, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала повному товариству 158 000, 00 грн. Відповідно пункту 4 договору позики позичальник сплачує позикодавцю за користування позикою 5 % від суми позики на місяць. Сплата відсотків здійснюється позичальником щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Згідно з пунктом 5 позичальник зобов`язаний повернути позику не пізніше 26 грудня 2011 року.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 квітня 2014 року у справі № 686/5303/14-ц позов ОСОБА_1 до

ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 291 070, 12 грн та судові витрати у розмірі 2 911, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» задоволено частково. Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 квітня 2014 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 276 111, 93 грн та судові витрати у розмірі 2 761, 12 грн.

Виконавчий лист про стягнення заборгованості з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» на користь ОСОБА_1 пред`явлений до Відділу державної виконавчої служби Краснопільського районного управління юстиції Сумської області для примусового виконання. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 18 вересня 2015 року ВП № 46409641 виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення закінчено, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 , товариство зареєстровано, але фактично не знаходиться. Майно, кошти, керівні органи за цією адресою відсутні. Згідно із заявою стягувача товариство знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою від 16 травня 2016 року ВП № 49710600 про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області виконавче провадження з примусового виконання рішення про стягнення заборгованості з

ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» на користь ОСОБА_1 у розмірі 276 111, 93 грн та судових витрат у розмірі 2 761, 12 грн закінчено у зв`язку з тим, що згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстрований житловий будинок з обслуговуючими його будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , що за територіальною підвідомчістю відноситься до Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

26 травня 2016 року постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 51247509 державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» боргу у розмірі 278 873, 05 грн на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи з розшуку такого майна виявилися безрезультатними, постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29 серпня 2016 року ВП № 51247509 державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області повернув стягувачу виконавчий документ про стягнення з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» боргу у розмірі 278 873, 05 грн на користь ОСОБА_1 .

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що станом на 08 червня 2017 року «ХН-Ломбард» Баранова С.О. і Компанія» за організаційно-правовою формою є повним товариством, засновниками (учасниками) якого є Баранова С. О. та ОСОБА_3 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як встановлено судами, позичальником є ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С . О. і Компанія», а рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року у справі № 686/5303/14-ц стягнуто з ПТ «ХН-Ломбард» Баранова С. О. і Компанія» на користь ОСОБА_1 як позикодавця грошові кошти в сумі 276 111, 93 грн та судові витрати у розмірі 2 761, 12 грн.

Згідно з частиною першою статті 66 Закону України «Про господарські товариства» повним визнається таке товариство, всі учасники якого займаються спільною підприємницькою діяльністю і несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями товариства усім своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 119 ЦК України повним є товариство, учасники якого відповідно до укладеного між ними договору здійснюють підприємницьку діяльність від імені товариства і солідарно несуть додаткову (субсидіарну) відповідальність за його зобов`язаннями усім майном, що їм належить.

У разі недостатності у повного товариства майна для задоволення вимог кредиторів у повному обсязі учасники повного товариства солідарно відповідають за зобов`язаннями товариства усім своїм майном, на яке може бути звернене стягнення (частина перша статті 124 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, оскільки судами встановлено відсутність майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора, а тому відповідальність із виконання зобов`язань за договором позики покладається на учасників повного товариства.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, про те, що задоволення позову у справі, яка переглядається, призведе до подвійного стягнення перевірялися судом апеляційної інстанцій та були обґрунтовано відхилені.

В оцінці таких доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що повне товариство відрізняється серед інших господарських товариств тим, що його учасники несуть необмежену (повну), солідарну (по відношенню до товариства) і солідарну (між собою) відповідальність усім своїм майном за боргами товариства. Субсидіарна відповідальність повного товариства полягає в тому, що його учасники залучаються до відповідальності за боргами товариства в разі недостатності у повного товариства майна для задоволення вимог кредиторів.

Отже, заперечуючи проти наявності правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики саме із учасників повного товариства, а не самого повного товариства, такий учасник має довести належними та допустимими доказами, що у повного товариства достатньо майна для задоволення вимог кредиторів, оскільки підставою для стягнення боргу саме з учасників повного товариства відповідно до частини першої статті 124 ЦК України є фактична неплатоспроможність такого товариства.

У справі, яка переглядається, заявник не довела належними та допустимими доказами можливість повного товариства погасити заборгованість за договором позики, що унеможливило б стягнення заборгованості з неї як учасника цього товариства.

Верховний Суд виходить з того, що повернення виконавчого документа, виданого за іншим судом рішенням, без виконання у зв`язку з відсутністю у боржника, повного товариства, майна, є достатньою підставою для висновку про неможливість виконати таким товариством своїх зобов`язань перед позивачем.

Необхідно враховувати, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.

Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Баранова С. О. , заперечуючи проти позову, зазначала, що відсутні підстави для стягнення заборгованості з неї як учасника повного товариства у зв`язку з відсутністю у нього майна. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, такі доводи не доведені належними та допустимими доказами, а тому висновки судів щодо відхилення таких доводів заявника є законними та обґрунтованими.

Верховний Суд врахував, що такі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Посилання заявника про необхідність застосування до спірних правовідносин положення частини першої статті 74 Закону України «Про господарські товариства» зводяться до невірного тлумачення норм права.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про господарські товариства» якщо при ліквідації повного товариства виявиться, що наявного майна не вистачає для сплати всіх боргів, за товариство у недостатній частині несуть солідарну відповідальність його учасники усім своїм майном, на яке відповідно до законодавства України може бути звернено стягнення. Учасник товариства відповідає за борги товариства незалежно від того, виникли вони після чи до його вступу до товариства.

Порівняльний аналіз частини першої статті 124 ЦК України та частини першої статті 74 Закону України «Про господарські товариства» дає підстави для висновку, що зазначені норми права підлягають застосуванню за різних фактичних обставин, зокрема, частина перша статті 124 ЦК України - у разі недостатності майна у повного товариства для задоволення вимог кредиторів (фактична неплатоспроможність), а частина перша статті 74 Закону України «Про господарські товариства» - під час ліквідації повного товариства.

Наведені правові норми не суперечать одна одній та надають кредиторові повного товариства різні повноваження, якими він вправі скористатися за різних фактичних обставин настання стану фактичної неплатоспроможності повного товариства.

Зважаючи на наведене доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права Верховний Суд визнає необґрунтованими.

В оцінці доводів касаційної скарги, що суд першої інстанції не встановив, яке майно належить відповідачам як учасникам повного товариства, чи можливо звернути стягнення на таке майно, в якій саме частині буде допущено звернення стягнення, чи існують для цього підстави, а також, що звернення стягнення на все майно, без його індивідуалізації, є неправомірним та незаконним, Верховний Суд врахував, що визначення майна, на яке можливо звернути стягнення, підлягає вирішенню державним (приватним) виконавцем під час здійснення примусового виконання рішення суду з урахуванням розміру заборгованості та переліку майна, на яке можна звернути стягнення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, з урахуванням вимог Розділу VII Закону України «Про виконавче провадження» та Переліку майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до Закону України «Про виконавче провадження»).

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин

Заперечуючи проти позову, Баранова С. О. просила застосувати до спірних правовідносин правила позовної давності, вважаючи, що позивач звернулася до суду з позовом зі спливом позовної давності. В оцінці цих доводів Верховний Суд врахував таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

В оцінці перебігу позовної давності у справі, яка переглядається, судами правильно застосовано норми матеріального права за встановлених фактичних обставин справи. Враховуючи, що звернення до суду з позовом до учасників повного товариства є можливим після встановлення неможливості виконання рішення у справі про стягнення заборгованості з повного товариства, тому вирішальним для визначення початку перебігу позовної давності є момент, коли особа довідалася про порушення її прав.

Оскільки позивач дізналася про відсутність майна у повного товариства 29 серпня 2016 року (під час вчинення виконавчих дій з виконання рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2014 року у справі № 686/5303/14-ц), а з позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду у 2017 році, тому позовна давність на момент подання позову не спливла.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що позивач довела належними доказами порушення її прав, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

О. В. Ступак