Дата документу 12.06.2020 Справа № 310/8765/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/8765/19 Головуючий у 1-й інстанції: Богослов А.В.
Провадження №22-ц/807/1621/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на заочне рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк Укргазбанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 жовтня 2012 року між Акціонерним банком Укргазбанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2233/73-321/04, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит на загальну суму 227 500,00 грн. з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 14 жовтня 2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,8% річних та встановленою процентною ставкою у розмірі 22,8 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 15 жовтня 2012 року між Акціонерним банком Укргазбанк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2233/73-321/04, відповідно до якого поручитель зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за Кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі згідно з кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 08 жовтня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 115007,75 грн., яка складається з простроченої заборгованості в розмірі 28053.33 грн, поточної заборговності в розмірі 72090.94 грн , а всього заборгованості за кредитом в сумі 100 144,27 грн. та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року в розмірі 14863,48 грн.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд:

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 007,75 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 2233/73-321/04 від 15 жовтня 2012 року в сумі 42916 грн. 81 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 28053,33 грн. та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року в сумі 14863,48 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк судові витрати по сплаті судового збору в сумі 358 грн. 42 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк судові витрати по сплаті судового збору в сумі 358 грн. 42 коп.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк Укргазбанк подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення в частині відмови позивачу в задоволенні вимог до відповідачів про стягнення заборгованості в розмірі 72 090 грн. 94 коп. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Суд першої інстанції при винесенні рішення необґрунтовано ставить у залежність право позивача на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від направлення позичальнику вимоги, що є хибним та не ґрунтується на положеннях кредитного договору та нормах матеріального права. Відсутність вимоги про дострокове стягнення заборгованості не може обмежити право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Висновки суду в оскаржуваному рішенні суперечить практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28 березня 2018 року, в справі 3 444/9519/12.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

В силу вимог ч.1 та ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн.(2102 грн. х 100 = 210 200 грн.), крім тих,які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми поточної заборгованості за тілом кредиту за строковим кредитом в розмірі 72 090,94 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти позикодавцю у строк, встановлений договором, тому стягненню підлягає лише прострочена заборговність за тілом кредиту, оскільки умовами вказаного кредитного договору встановлено, що кредит підлягає поверненню в повному обсязі 14 жовтня 2024 року, та заборгованості за процентами.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Рішення суду оскаржено лише в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту за строковим кредитом в розмірі 72 090,94 грн., в іншій частині рішення суду не оскаржується, тому не переглядається.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2233/73-321/04, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 227 500,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 14 жовтня 2024 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,8% річних та встановленою процентною ставкою у розмірі 22,8 % річних за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість). (а.с. 6-8).

Відповідно до п. 4.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути позивачу отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі у строки та порядку згідно Договору.

До кредитного договору додано Графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з яким було ознайомлено позичальника ОСОБА_3 , що підтверджується його особистим підписом. (а.с.9-11).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 15 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2233/73П-321/04, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.(а.с.12)

Відповідно до п. 1.4. Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник - за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Положеннями пунктів 5.1, 5.2 Договору поруки встановлено, що договір діє до припинення забезпеченого зобов`язання позичальника за кредитним договором. Порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання на зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення цього Договору.

Як вбачається з доданого до позову розрахунку заборгованості, відповідач ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 08 жовтня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 115 007,75 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 100 144,27 грн., з яких: поточна заборгованість в сумі 72 090,94 грн. та прострочена заборгованість в сумі 28 053,33 грн., та заборгованості з нарахованих та несплачених процентів в сумі 14863,48 грн., з яких: заборгованість по процентах, нарахованих на суму поточної заборгованості за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року в сумі 14826,71 грн. та заборгованість по процентах, нарахованих на суму простроченої заборгованості за період з 12 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року в сумі 36,77 грн. (а.с. 29).

ОСОБА_1 не виконував належним чином умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за тілом кредиту ( поточна та прстрочена) та за процентами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

В даному випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителя, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя відповідно до договорів поруки збігається з обсягом відповідальності боржника.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений в частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд.

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя - протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки невстановленосамим договором (частина четверта статті 559 ЦКУкраїни), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

ОСОБА_1 не виконував належним чином умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за тілом кредиту (поточна та прострочена) та за процентами.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, кінцевим терміном повернення кредиту є 14 жовтня 2024 року.

З позовною заявою до суду Банк звернувся в листопаді 2019 року.

Вимога про дострокове виконання Позичальником своїх зобов`язань, як це передбачено п. 4.2.4 Кредитного договору не направлялася Позичальнику.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальник зобов`язаний повернути грошові кошти позикодавцю у строк, встановлений договором, тому стягненню підлягає лише прострочена сума заборгованості за тілом кредиту, оскільки умовами вказаного кредитного договору встановлено, що кредит підлягає поверненню в повному обсязі 14 жовтня 2024 року та заборгованості за процентами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поточна заборгованість за кредитом в сумі 72 090,94 грн. стягненню не підлягає, оскільки строк виконання зобов`язання в цій частині не настав.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду в оскаржуваному судовому рішенні суперечать практиці Верховного Суду, яка викладена в Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 є необгрунтованими, окільки у наведеному апелянтом рішенні суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні установлено різні фактичні обставини у справах.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справа № 329/460/19.

Інших обґрунтованих доводів, які б свідчили про неправильність постановленого рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів суми поточної заборгованості за строковим кредитом в розмірі 72 090,94 грн.

Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Отже, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,а рішення суду першої інстанції-без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII "Прикінцевих положень" вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 12 червня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.