Постанова

Іменем України

05 червня 2020 року

м. Київ

справа № 308/14343/15-ц

провадження № 61-10415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: виконавчий комітету Ужгородської міської ради, Верховна Рада України в особі Управління справами Верховної Ради України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії судді: Мацунича М. В., Кожух О. А., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, свідоцтва і витягу про право власності та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що позивач протягом тривалого часу працював в органах внутрішніх справ в Закарпатській області, звільнившись на пенсію за вислугу років у вересні 1996 року.

На підставі заяв про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництва жилого будинку виконавчий комітет Ужгородської міської ради 28 грудня 1994 року прийняв рішення № 62 «Про виділення та приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого позивачу та іншим працівникам Управління Міністерства Внутрішніх Справ України (далі - УМВС) в Закарпатській області виділені земельні ділянки за адресою: місто Ужгород, ІНФОРМАЦІЯ_1 нині ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач стверджує, що спірна будівля була побудована на виділених земельних ділянках такими працівниками за власні кошти і в жовтні - листопаді 1996 року вони вселились в свої будинки, за винятком позивача. Зазначає, що починаючи з 1997 року по 2000 рік УМВС намагалось отримати від Ужгородської міської ради право власності на вказаний спірний будинок. В свою чергу, 26 липня 2000 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради приймає рішення про визнання права власності на будинок, розташованого в АДРЕСА_1 за УМВС, і видає свідоцтво на право власності № НОМЕР_1 .

Однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2005 року у справі № 2-327/05 було визнано за ОСОБА_3 право власності на 65 % будинку АДРЕСА_1 . Також визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Ужгородської міської ради УМВС України в Закарпатській області від 07 вересня 2000 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 26 липня 2000 року на будинок по АДРЕСА_1 та визнано недійсним рішення виконкому Ужгородської міської ради № 26 від 26 лютого 1997 року «Про втрату чинності п.5.5. рішення міськвиконкому № 62 від 28 грудня 1994 року про надання земельної ділянки під забудову ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 на підставі статті 27 ЗК України, діючого на той час, та надання цієї ділянки в постійне користування УМВС України в Закарпатській області».

На виконання даного рішення комунальним підприємством БТІ міста Ужгорода проведено реєстрацію за позивачем на 65 % будинку по вулиці Криничній , видано свідоцтво і витяг про право власності за ним на 65 % будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Однак у зв`язку з відсутністю у позивача повного обсягу документів, доступ до яких з`явився тільки після допуску позивача до спірного будинку, ним було виявлено докази стосовно внесення коштів у касу УМВС з приводу будівництва житлового будинку, оскільки в той час будівельну організацію на будівництво приватного будинку не дозволялось використовувати, а тому позивач і інші забудовники вносили кошти в касу УМВС, а УМВС замовляла забудовника, а саме, позивачем було подано рапорт начальнику УМВС для надання дозволу вносити кошти в касу УМВС для будівництва спірного будинку. Згідно з даним рапортом в касу УМВС позивачем було внесено для забудови будинку в таких розмірах: 16 листопада 1993 року - 120 000, 00 крб, 18 листопада 1993 року - 90 000, 00 крб, 24 листопада 1993 року - 140 000,00 крб, 15 січня 1996 року - 500 000,00 крб, 15 січня 1996 року - 150 000,00 крб та 15 січня 1996 року - 160 00, 00 крб.

У будівництві спірного будинку, ні Держава в особі Верховної Ради України, ні УМВС України в Закарпатській області участі не приймали. Відтак, вважає, що рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 серпня 2010 року № 270 та від 08 грудня 2010 року № 408 є протиправними і підлягають скасуванню. При цьому УМВС України в Закарпатській області для отримання свідоцтва на 35 % будинку, як підставу, надало виконавчому комітету рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2005 року, справа № 2-329/05. Однак, дане рішення суду не є підставою для видачі свідоцтва, оскільки суд відповідного рішення про визнання за УМВС України в Закарпатській області права власності на частину будинку не приймав, також суд не приймав рішення про визнання права власності на 35 % спірного будинку за Державою в особі Верховної Ради України.

З огляду на вищезазначене, позивач просив суд: визнати недійсним пункт 1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 270 від 26 серпня 2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України» на 35 % спірної будівлі балансоутримувачу ГУ МВС України в Закарпатській області; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 408 від 08 грудня 2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України» на 35 % будівлі; визнати недійсним свідоцтво і витяг про право власності на 35 % будинку, за Державою в особі Верховної Ради України балансоутримувач ГУ МВС України в Закарпатській області; визнати за позивачем право власності на 35 % спірного будинку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2017 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 270 від 26 серпня 2010 року «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» про видачу свідоцтва про право власності Державі в особі Верховної Ради України на 35 % будівлі, що знаходиться за адресою: місто Ужгород , ІНФОРМАЦІЯ_1, 31, балансоутримувачу ГУ МВС України в Закарпатській області.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на 35 % жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , за Державою в особі Верховної Ради України, балансоутримувач ГУ МВС України в Закарпатській області (серії САС № 154733 від 28 лютого 2011 року) і витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за № 29188451 від 02 березня 2011 року.

Визнано за ОСОБА_3 35 % жилого приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 , як права приватної власності.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що рішення від 26 серпня 2010 року № 270 та оскаржуване свідоцтво про право власності видано з порушенням чинного законодавства. Також суд вважав, що наявні підстави для визнання за позивачем права власності на 35/100 частин спірного будинку.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08 грудня 2010 року № 408 «Про розгляд протесту прокурора міста Ужгорода», суд першої інстанції виходив з того, що вказаним рішенням не порушено права та інтереси позивача. Не підлягає частково до задоволення й уточнена вимога щодо визнання права приватної власності з часу, коли Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області рейдерським методом захопило побудований будинок за кошти позивача, у зв`язку з недоведеністю таких обставин відповідними доказами.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як правонаступників померлого позивача ОСОБА_3 (Т.2 а.с.41).

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу УМВС в Закарпатській області, яке не брало участі у справі, задоволено частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року скасовано та ухвалено постанову про відмову у задоволенні позову.

Вжиті у справі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 липня 2017 року заходи забезпечення позову, скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь УМВС України в Закарпатській області судові витрати з кожного у розмірі по 352,00 грн судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не було залучено до участі у справі у якості відповідача УМВС України у Закарпатській області, яке має майнові права на 35/100 спірного будинку, які є предметом спору, та які порушенні судом при ухваленні рішення.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

19 січня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року, та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської від 06 лютого 2017 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою суду першої інстанції від 14 травня 2016 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи ГУ МВС України в Закарпатській області, оскільки останнє припинило свою діяльність у 2011 році. Тобто до 02 лютого 2011 року діяло ГУ МВС України в Закарпатській області, тому оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 270 від 26 серпня 2010 року, свідоцтвом і витягом визнано балансоутримувачем саме ГУ МВС України в Закарпатській області. Однак в 2005 році діяло УМВС в Закарпатській області.

При подані апеляційної скарги УМВС в Закарпатській області не надало доказів щодо правонаступництва УМВС в Закарпатській області до ГУ МВС України в Закарпатській області та навпаки, та не надано доказів майнових прав на спірний будинок, а тому висновок апеляційного суду щодо наявності майнових прав останнього є необ`єктивним та ґрунтується лише на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2018 року УМВС України в Закарпатській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки суду апеляційної інстанції - законними та обґрунтованими, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного суду від 12 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії оскаржуваного судового рішення задоволено. Зупинено дію постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Справа надійшла до Верховного суду у квітні 2018 року.

Розпорядженням від 14 квітня 2020 року № 1077/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року, здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2005 року по справі № 2-237/05 визнано за ОСОБА_3 право власності на 65/100 частин спірного будинку. Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане виконавчому комітету Ужгородської міської ради УМВС України в Закарпатській області 07 вересня 2000 року на підставі рішення Ужгородської міської ради від 26 липня 2000 року на гуртожиток по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним рішення виконавчому комітету Ужгородської міської ради № 26 від 26 лютого 1997 року «Про втрату чинності п.5.5 рішення міськвиконкому № 62 від 28 грудня 1994 року про надання земельної ділянки під забудову ОСОБА_3 по вулиці Криничній на підставі статті 27 пункту 1 ЗК України та надання цієї ділянки у постійне користування УМВС України в Закарпатській області». Стягнуто з УМВС України в Закарпатській області 10 000, 00 грн, а з виконавчому комітету Ужгородської міської ради 5 000, 00 грн на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди (Т.1 18-22). Вказане судове рішення набрало законної сили і на підставі нього за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 35/100 частин спірного будинку (Т.1 а.с.33).

Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 26 серпня 2010 року було прийнято рішення № 270 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», за пунктом 1.1. якого вирішено видати свідоцтво про право власності Державі в особі Верховної Ради України на 35/100 частини спірної будівлі, балансоутримувачу - ГУ МВС України в Закарпатській області, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 серпня 2005 року справа № 2-237/05. При цьому, приймаючи таке рішення орган місцевого самоврядування керувався пунктом 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (Т.1 а.с.37).

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08 грудня 2010 року № 408 «Про розгляд протесту прокурора міста Ужгорода» задоволено протест прокурора міста Ужгорода від 25 жовтня 2010 року № 3331 вих. 10 на пункт 1.1. рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 серпня 2010 № 270 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» та викладено констатуючу частину рішення в наступній редакції: «Враховуючи клопотання юридичних та фізичних осіб, керуючись пунктом б підпунктом 10 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», виконавчий комітет вирішив» (Т.1 а.с.38).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 33 ЦПК України, в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом та відкриття провадження в справі, суд за клопотання позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має право відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За вимогами статті 51 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Верховний Суд зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини 3 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18 зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення по справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи, що унеможливило розгляд справи по суті, а суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду позбавлений процесуальної можливості здійснювати заміну неналежного відповідача належним відповідачем.

Крім того, у справі, що переглядається, позивач про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв. За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги, що при подачі апеляційної скарги УМВС в Закарпатській області не надало доказів щодо правонаступництва УМВС в Закарпатській області до ГУ МВС України в Закарпатській області та навпаки, та не надано доказів майнових прав на спірний будинок, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Так, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2005 року встановлено, що при будівництві даного будинку за позабюджетні кошти УМВС збудовано стіни, перегородки та перекриття. Далі судом констатовано, що частки виконаних робіт за кошти ОСОБА_3 та УМВС становлять відповідно 65/100 та 35/100, що свідчить про наявність спільної власності ОСОБА_3 та УМВС на спірний будинок, у відповідності до вказаних часток.

Дані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, такі доказуванню не підлягають.

Виходячи з зазначеного, висновки апеляційного суду, що на 35/100 спірного будинку, які є предметом спору, має майнові права УМВС України у Закарпатській області, а відтак, у разі пред`явлення такого позову останнє обов`язково мало бути залучене до участі в справі у якості відповідача є правильними та обґрунтованими, та доводами касаційної скарги не спростовуються.

Іншій доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга, підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити дію постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко