Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 481/620/17

провадження № 61-15895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області у складі судді Вжещ С. І. від 13 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Крамаренко Т. В., Пропопчук Л. М., від 29 листопада

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2006 року між ним та

ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого він передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 7,2461 га, яка належить йому на праві приватної власності та знаходиться на території Софіївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Строк дії договору становив 10 років. Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов`язань за договором належним чином не виконував, оренду плату не сплачував, позивач просив стягути заборгованість за орендною платою у розмірі 12 356,74 грн, пеню, передбачену пунктом 14 договору оренди, у розмірі 3 543,12 грн, а також 3% річних у розмірі 145,67 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області

від 13 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач довів належними та допустимими доказами сплату позивачу орендної плати, які позивач не спростував, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди землі, суди не надали належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, не встановили усі фактичні обставини у справі та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того,

ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення його про дату, час і місце розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 27 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 7, 2461 га, яка розташована в межах території Софіївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, кадастровий номер :03:000:0101.

15 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, за яким позивач передав відповідачу належну йому земельну ділянку на 10 років з виплатою орендної плати у розмірі 718 грн за рік. Зазначений договір зареєстрований у Новобузькому окрузі Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 06 вересня 2006 року № 18.

Відповідно до пунктів 9-11 договору, орендна плата у розмірі 718 грн обчислюється з урахуванням індексів інфляції та вноситься до 31 грудня поточного року. За вимогою пункту 14 договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,2 % несплаченої суми за її прострочення.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач повинен був сплачувати такі суми орендної плати: за 2010 рік - 1 337,78 грн; 2011 рік -

1 407,81 грн; 2012 рік - 1 404,99 грн; 2013 рік - 1 407,80 грн; 2014 рік -

1 714,79 грн; 2015 рік - 2 513,35 грн; 2016 рік - 1 866,58 грн, а разом

11 653,10 грн, однак на переконання позивача така сума йому виплачена не була. З урахуванням індексу інфляції за час прострочення з 31 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року загальна сума заборгованості складає

12 356,74 грн, яку просив стягнути з відповідача. Крім того, на підставі пункту 14 договору просив стягнути пеню у розмірі 3 543,12 грн, а на підставі положення частини другої статті 625 ЦК України - 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до довідок, виданих ОСОБА_1 як отримувачу субсидії для оплати житлово-комунальних послуг в управління соціального захисту населення Новоюбузької РДА, дохід від передачі в оренду земельної ділянки складає: за 2010 рік- 2 000 грн, 2011 рік - 3 000 грн, 2012 рік - 3 550 грн,

2013 рік - 5 000 грн, 2014 рік - 2 469 грн, 2015 рік - 3 086 грн, 2016 рік -

7 250 грн (а. с. 79-83).

Згідно з відомостями Державного реєстру фізичних осіб платників податків стосовно сум виплачених доходів та утриманих податків відносно

ОСОБА_1 від 22 вересня 2017 року вбачається, що останній отримав

від СПД ідентифікаційний № НОМЕР_1 у 4 кварталі 2013 року - 2 600 грн (сплачено податок - 390 грн), у 4 кварталі 2014 року - 2 600 грн (сплачено податок - 390 грн), у 4 кварталі 2015 року - 3 247 грн (сплачено податок - 487 грн), у 4 кварталі 2016 року 7 250 грн (сплачено податок - 1 308 грн). Зі змісту договору оренди землі видно, що орендар ОСОБА_2 має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , тобто зазначені вище суми доходу сплачувались ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з яких утримувались та сплачувались податки.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду) є однією з істотних умов договору оренди земельної ділянки (стаття 15 Закону)

За положеннями статті 24 Закону орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 9-11 укладеного між сторонами договору оренди землі передбачено, що орендна плата становить 718 грн, обчислюється з урахуванням індексів інфляції та вноситься до 31 грудня поточного року.

Пунктом 14 договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,2 % несплаченої суми за її прострочення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд попередніх інстанції, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди землі

від 15 травня 2006 року щодо невнесення орендної плати за користування належної ОСОБА_1 земельної ділянки. Доводи позивача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідками, виданими ОСОБА_1 як отримувачу субсидії для оплати житлово-комунальних послуг в управління соціального захисту населення Новоюбузької РДА, відповідно до яких за період з 2010 по 2016 роки ОСОБА_1 отримав 26 355 грн, що є значно більшим розміром, аніж заявлено позивачем (12 356,74 грн). Крім того, виплата відповідачем орендної плати також підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів.

Дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог щодо наявності заборгованості за орендною платою, суди попередніх інстанцій правильно відмоли у задоволенні позову про стягнення пені на підставі пункту 14 договору оренди та 3% річних на підставі положення частини другої статті 625 ЦК України, які є похідними від зазначених вимог.

Аргументи касаційної скарги щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи судом апеляційної інстанції (а. с. 153), не був обмежений у реалізації своїх прав, передбачених цивільним процесуальним законодавством, у апеляційній скарзі виклав доводи щодо незгоди з позицією відповідача, на які суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів вважає, що порушення процесуального права, допущені судом першої інстанції, не призвели до порушення права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд, гарантоване

статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Зазначений вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18).

Інші доводи касаційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК Українина стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 29 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович