Постанова

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 522/20907/16-ц

провадження № 61-1595св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. М., Колеснікова Г. Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики та розписки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики та розписки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що їй стало відомо що 03 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до якого останні отримали від ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США, які зобов`язалися повернути до 01 вересня 2015 року, що підтверджується розпискою.

Однак, вона як дружина ОСОБА_3 (у шлюбі з 15 жовтня 2005 року) при складанні розписки від 03 квітня 2015 року не була присутня та письмової згоди на її написання не надавала, але договір позики фактично створює обов`язки і для неї.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та визнати недійсною розписку від 03 квітня 2015 року.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили з того, що необізнаність позивачки про укладений договір позики не підтверджена, і відсутність її нотаріально посвідченої згоди на укладання договору позики не є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що укладення ОСОБА_3 договору позики без згоди іншого з подружжя суперечить вимогам частин другої та третьої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), оскільки такий правочин виходить за межі дрібного та побутового. ОСОБА_1 у письмовій формі не надавала згоду на укладання цього договору позики та не знала про його укладення, тому не можна вважати, що ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї.

Також судами попередніх інстанцій не взято до уваги постанови Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року (провадження № 6-163цс12), від 08 червня 2016 року (провадження № 6-1103цс16).

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , зазначив, що ОСОБА_3 брав у борг кошти для придбання частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Чорноморська аграрна група» (далі - ТОВ «Чорноморська аграрна група»), а договір купівлі-продажу корпоративних прав, укладений між ТОВ «Чорноморська аграрна група» та ОСОБА_3 , укладався за письмовою згодою ОСОБА_1 , тому твердження останньої про необізнаність укладення договору позики суперечить обставинам справи.

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року і витребувано із Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу № 522/20907/16-ц.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи

03 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого останні отримали від ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США, які зобов`язалися повернути до 01 вересня 2015 року, що підтверджується розпискою.

Також 03 квітня 2015 року ОСОБА_3 придбав частку в статутному капіталі ТОВ «Чорноморська аграрна група», що підтверджується договором купівлі-продажу статутного капіталу, укладеним між ТОВ «Чорноморська аграрна група» та ОСОБА_3 , цей договірукладено за письмової згоди ОСОБА_1 , про що міститься відмітка у пункті 7 цього договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).

Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18).

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд дав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, а тому підстави повторно відповідати на ті самі доводи відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець