Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Не можу погодитися із цією постановою колегії суддів з таких мотивів.
1. Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
1.1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша та третя статті 202 ЦК України).
1.2. Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.
1.3. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складення заповіту, публічна обіцянка винагороди. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін.
1.5. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини:
є вольовими діями суб`єкта;
вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків;
спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
2. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
3. Буквальне тлумачення положень абзацу 1 частини першої статті 218, частини першої статті 219, частини першої статті 220, абзацу 1 частини першої статті 638 ЦК України свідчить, що коли договір (правочин) не підписувався фізичною особою, яка вказана в ньому як сторона, він може кваліфікуватися як: (а) нікчемний (якщо такий наслідок недотримання письмової форми встановлений законом); (б) неукладений/невчинений (у тих випадках, коли недійсність за недотримання форми не встановлено, але відповідний договір (правочин) повинен вчинятися в письмовій формі).
5. Норми щодо недійсності правочину можуть бути застосовані тільки до вчиненого одностороннього правочину. Якщо односторонній правочин не підписаний його стороною, то, звісно, він є невчиненим. Відповідно такий односторонній правочин не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний).
6. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено».
7. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15-ц (провадження № 14-82цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено».
8. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
8.1. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
9. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
10. За таких обставин судові рішення слід було скасувати, констатувати в мотивувальній частині постанови те, що оспорювана довіреність є невчиненою, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності від 05 грудня 2008 року серії ВМА № 555640, виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54, 1 кв. м, житловою площею 25, 9 кв. м, укладений 23 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнання права власності на спірну квартиру, оскільки ефективним способом захисту права власності ОСОБА_3 є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру. Проте позивач не заявляв вимог про витребування спірної квартири.
Суддя В. І. Крат