КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/769/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що він проходить військову службу в Збройних силах України, брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області і як учасник бойових дій має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, у тому числі на першочергове забезпечення житлом.

З 01 серпня 2008 року по 11 липня 2013 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а з 19 липня 2013 року по теперішній час на постійній основі зареєстрований у військовій частині за адресою: АДРЕСА_2.

Також позивач зазнає, що з 01 серпня 1998 року перебуває на квартирному обліку як військовослужбовець в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні, однак по теперішній час постійним житлом його забезпечено не було.

16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про зарахування його на квартирний облік по категорії «Учасник бойових дій» в якій вказав, що бажає перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень, оскільки займає житлову площу АДРЕСА_3 за договором найму та іншої житлової площі в місті Києві не має.

Однак розпорядженням Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581 йому було неправомірно відмовлено у прийнятті на квартирний облік, оскільки у розпорядженні Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації конкретної причини відмови не вказано, не було враховано наявності пільги у позивача на першочергове отримання житла та його не було повідомлено про засідання громадської комісії з житлових питань Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації на якому розглядалось постановлення його на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Також позивач вказав, що оскаржуване рішення відповідача позбавляє його права на отримання житла та безперервно призводить до тривалих негативних наслідків, а тому на його користь підлягає стягненню моральна шкода у сумі мінімального прожиткового мінімуму для працездатної особи з урахуванням коефіцієнту тривалості негативного впливу у розмірі одного відсотка за кожен день дії даного неправомірного рішення.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд першої інстанції визнати неправомірним і незаконним рішення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в частині відмови в прийняті позивача на квартирний облік, згідно підпункту 2.1. Розпорядження від 19 липня 2019 року № 581; скасувати рішення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в частині відмови в прийняті позивача на квартирний облік, згідно підпункту 2.1. Розпорядження від 19 липня 2019 року № 581; зобов'язати Солом'янську районну в місті Києві державну адміністрацію розглянути заяву позивача від 16 липня 2019 року про зарахування на квартирний облік по категорії «Учасник бойових дій» та вчинити дії щодо внесення до Розпорядження від 19 липня 2019 року №581 змін (доповнень) в частині прийняття позивача на квартирний облік; стягнути з Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації суму заподіяної позивачу моральної шкоди, яка дорівнює сумі мінімального прожиткового мінімуму для працездатної особи з урахуванням коефіцієнту тривалості негативного впливу у розмірі одного відсотка за кожен день дії неправомірного рішення обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених судових витрат.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції посилається на лист Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 14 серпня 2012 року № 044/96-3770/01, який не зареєстрований у Міністерстві юстиції України, а відтак цей документ не може вважатися нормативно-правовим актом який регламентує правовідносини у житловій сфері, на що не звернув увагу суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення.

Також суд першої інстанції не мотивував прийняте рішення нормами матеріального права, які регламентують реєстрацію за юридичною адресою або реєстрацію в житловому приміщенні і пов'язані з цим обмеження. Тому ОСОБА_1 вважає, що відповідач приймаючи оскаржуваний акт індивідуальної дії фактично обмежив його цивільне право, тоді як матеріалами справи підтверджується те, що позивач за місцем роботи перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва, що також було встановлено судом першої інстанції, й фактично є потребуючим поліпшення житлових умов.

Окрім того, судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до пункту 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених Постановою Ради УPCP Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року №470 квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджується те, що позивач фактично проживає не менше 5 років за договором найму в будинках, що належать громадянам на праві особистої власності, що повністю відповідає приписам підпункту 5 пункту 13 Правил № 470, позивач постійно проживає та прописаний у м. Києві не менш, як п'ять років, що підтверджується відмітками в паспорті позивача, серія та номер паспорту НОМЕР_1 і повністю відповідає приписам підпункту 3 пункту 1 Постанови № 582.

Крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до пункту 6 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472 військовослужбовці та члени їх сімей до одержання ними жилого приміщення для постійного проживання мають право зареєструватися у військовій частині за її місцезнаходженням, військовослужбовці та члени їх сімей у разі забезпечення службовими жилими приміщеннями реєструють своє місце проживання за адресою розташування цього житла.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що згідно статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Суд не звернув увагу також на фактичні обставини, які підтверджуються матеріалами справи, а саме, що позивач був вимушений скористатися приписами пункту 6 розділу І Інструкції № 380 щодо реєстрації у військовій частині за її місцезнаходженням, оскільки за багаторічну військову службу (більше 25 календарних років) Держава не знайшла можливості забезпечити позивача житловим приміщенням, а відтак позивач не маючи у власності жодного житлового приміщення фактично не може зареєструвати своє місце проживання.

Крім того, судом не було враховано наведене у позові обґрунтування, що оскаржуване рішення відповідача в частині відмови в прийняті позивача на квартирний облік, як потребуючого поліпшення житлових умов та, як наслідок, в подальшому позбавлення позивача можливості першочергового отримання жилого приміщення, є таким що порушує статтю 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та Положення Європейського суду з прав людини. Тобто, відмова держави (в особі відповідача, як органу державної влади) в прийняті позивача на квартирний облік, як потребуючого поліпшення житлових умов та в подальшому першочергового надання позивачу жилого приміщення є втручанням у право позивача на мирне володіння майном, оскільки позивач мав законне сподівання на отримання вказаного житла в порядку і в строки які встановлені законодавством.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строків наданих Київським апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив суд апеляційної інстанції її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Наголошувала на тому, що оскільки позивач зареєстрований за місцем дислокації військової частини, він не має права ставати на квартирний облік за місцем проживання.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до посвідчення НОМЕР_2 від 30 червня 2016 року, виданого Головним управлінням персоналу генерального штабу Збройних сил України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Згідно із посвідченням офіцера НОМЕР_3 від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних силах України, наказом Міністерства оборони №101 від 22 серпня 2017 року призначений старшим офіцером відділу військової частини НОМЕР_4.

Відповідно до даних довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 27 грудня 2018 року, виданої Кадровим центром Збройних Сил України, підполковник ОСОБА_1 у період з 10 березня 2016 року по 13 червня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у ІНФОРМАЦІЯ_1. Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.

Відповідно до даних довідки про перебування на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, особи з інвалідністю внаслідок війни або учасника бойових дій, або члена сім'ї загиблого згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3599 від 13 серпня 2018 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як учасник бойових дій.

16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації в якій просив зарахувати його на квартирний облік при Солом'янській районній в місті Києві державній адміністрації з сім'єю у кількості 1 особи, по категорії учасника бойових дій, працюючого військовослужбовцем НОМЕР_4.

Відповідно до даних витягу із розпорядження Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації № 581 від 19 липня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено в прийнятті на квартирний облік на підставі пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР; постанова виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок від 30 квітня 1991 року № 234.

Згідно із даними довідки про реєстрацію місця проживання особи № 30403251 від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 з 19 липня 2013 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

На підтвердження проживання позивача в житловому приміщенні, ОСОБА_1 надав до суду договори найму житлових приміщень, акт приймання-передачі об'єкта найму, акти про проживання відповідно до договору найму в квартирі АДРЕСА_3. Власником орендованого житла є фізична особа ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно із даними листа Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони № 303 від 16 січня 2018 полковник ОСОБА_1 з 01 серпня 1998 року по даний час, зі складом сім'ї одна особа, перебуває у Київському КЕУ на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов.

При цьому полковник ОСОБА_1 з 09 грудня 2008 року по даний час включений до списку військовослужбовців, що потребують надання службового житла у гарнізоні м. Київ.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції посилався на лист Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 14 серпня 2012 року відповідно до якого взяття на квартирний та соціальний квартирний облік громадян, які зареєстровані за місцем дислокації Міністерства оброни України та Національного університету оборони України при військових частинах, житловим законодавством не передбачено. Тобто суд виходив з того, що позивач перебуває на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні Міністерства оборони України, має реєстрацію за юридичною адресою Міністерства оборони України, не зареєстрований у житловому приміщенні, а тому через призму вищевикладеного підстави позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Перевіряючи доводи правильність висновків суду першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 15 Житлового кодексу України до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад віднесено здійснення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Разом з тим, розпорядженням Виконавчого органу КМР (КМДА) від 31.01.2011 р. N 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» (Додаток № 4) здійснення обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності, доручено районним в місті Києві державним адміністраціям.

Відповідно до ст. 31 Житлового кодексу УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Згідно зі ст. 34 Житлового кодексу УРСР та пункту 13 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» ( далі - Правила) на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:

1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами;

2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоров'я УРСР і Держбудом УРСР;

3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров'я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров'я УРСР;

4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

6) які проживають у гуртожитках;

7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім'ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати);

8) внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 та особи з інвалідністю внаслідок війни, визначені в пунктах 10-14 частини другої статті 7, та члени їх сімей, а також члени сімей загиблих, визначені абзацами четвертим - восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим - двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до п. 15 Правил на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті.

Громадяни, які користуються правом першочергового і позачергового одержання жилих приміщень, беруться на квартирний облік при наявності передбачених Правилами підстав, незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.

Статтею 39 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу.

Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

15.07.1985 виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів та президією Київської міської ради профспілок, на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470, прийнято постанову за № 582 «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі - Порядок ). Пунктом 2 Порядку (зі змінами від 30.04.1991 № 234) встановлено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, які мають жилу площу до 7,5 кв. м включно на кожного члена родини.

Пунктом 7 Порядку дозволено виконкомам районних Рад народних депутатів, підприємствам, організаціям та установам, які мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво, або беруть пайову участь у житловому будівництві, зараховувати на квартирний облік громадян які проживають та прописані згідно договору піднайму не менше, ніж п'ять років після його укладення, а в будинках державного фонду або згідно договору найму в будинках житлово-будівельних кооперативах, а також у житлових приміщеннях, які належать громадянам на праві особистої власності.

З аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що громадянин може бути визнаний таким, що потребує поліпшення житлових умов, якщо за місцем проживання йому належить житло меншої площі, ніж встановлено в даному населеному пункті і передбачено проживання і реєстрація в житловому приміщенні.

Тобто позивач, як громадянин України, має право перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, як за місцем роботи (служби) так і за місцем проживання.

Позивач скористався наданим йому правом і перебуває на квартирному обліку зі місцем служби, як військовослужбовець.

Разом із тим позивач виявив бажання стати на квартирний облік також за місцем проживання (реєстрації) для чого звернувся до Солом'янської районної державної адміністрації м.Києва і надавав відповідні документи, а саме: довідку про реєстрацію місця проживання в м.Києві пр. Повітрофлотський, 6, військова частина, копії договорів найму квартири, які підтверджують, що він проживає в м.Києві протягом останніх п'яти років, довідку про перебування на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, довідку про відсутність у нього житла та інші.

Як вбачається із витягу з розпорядження № 581 від 19.07.2019 року в прийнятті на квартирний облік ОСОБА_1 із сім'єю з 1 особи: заявник ОСОБА_1, 1977 р.н., зареєстрований в м.Києві з 2013 р., проживає з 2013 року за адресою: АДРЕСА_2, відмовлено з посиланням на п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, постанова виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів і президії Київської міської ради профспілок від 30.04.1991 № 234.

Судова колегія погоджується з позивачем в тому, що із оскаржуваного розпорядження не зрозуміло, з яких підстав було відмовлено у взятті на квартирний облік ОСОБА_1, оскільки вказаним пунктом передбачені умови, за яких громадянин може претендувати на взяття його на квартирний облік.

Лише у відзиві на позов, відповідач пояснив, що ОСОБА_1 відмовлено у постановці на квартирний облік з тих підстав, що позивач зареєстрований за місцем дислокації військової частини, тобто не в житловому приміщенні.

Судова колегія, перевіряючи законність такої відмови крім наведених вище норм житлового законодавства, які встановлюють категорії громадян, які мають право на постановку на квартирний облік і порядок постановки на такий облік, також проаналізувала норми законодавства, які визначають поняття місце проживання та регулюють порядок реєстрації громадян, а також законодавство щодо забезпечення військовослужбовців житлом.

Так, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Тобто Законом визначено, що реєстрація особи із зазначенням конкретної адреси місця проживання проводиться з метою ведення за цією адресою листування або вручення офіційної кореспонденції, і не пов'язана із обов'язковим проживанням фізичної особи за місцем реєстрації (конкретною адресою).

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Тобто законом передбачена диференціація місця проживання, а саме житло, в якому особа проживає, а також виокремлені інші установи і військові частини, які не є житлом, в розумінні а фактично є лише адресами для реєстрації.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно чи тимчасово.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 6 цього ж Закону передбачено, що для реєстрації особа подає письмову заяву; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

Можливість реєстрації військовослужбовців за місцем дислокації військової частини встановлена Наказом Міністра оборони України № 380 від 31.07.2018 року. «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», а саме п. 6 Інструкції «Військовослужбовці та члени їх сімей до одержання ними жилого приміщення для постійного проживання мають право зареєструватися у військовій частині за її місцезнаходженням. Реєстрація військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.»

Відповідно до п.п.4 п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи що підтверджують проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби).

Таким чином, законодавчо закріплено, що військова частина може бути зареєстрованим місцем проживання особи, не залежно від того, чи фактично займає особа за цією адресою житлову площу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач додатково до суду апеляційної інстанції надіслав письмові пояснення, в яких посилався на те, що на території військової частини, яка є місцем його реєстрації,знаходяться казарми, тобто житлові приміщення. Отже безпідставними, на його думку, є пояснення представника відповідача про те, що він зареєстрований «на плацу», тобто не у житловому прим іменні.

Однак судова колегія не може погодитись із такими твердженнями апелянта, оскільки казарми хоча і відносяться до житлових споруд, оскільки в них тимчасово можуть проживати люди, але вони не входять до житлового фонду, який визначений статтею 4 Житлового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. При цьому не входять до житлового фонду нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР, житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Зміст призначення житла визначається ст. 6 ЖК УРСР, відповідно до якого жилі будинки й жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Як уже зазначалося, житло можна розглядати як місце проживання, що обирається громадянином для постійного чи переважного проживання в ньому. Під місцем проживання розуміється житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ст. 29 ЦК).

Як видно з даного визначення, термін «житло» містить більш жорсткі вимоги, порівняно з місцем проживання. Отже, не будь-яке місце проживання може бути визнане житлом (наприклад, готель, санаторій, притулок, казарма та ін.).

Судова колегія вважає, що можливість реєстрація військовослужбовців за адресою місця служби є додатковою гарантією для військовослужбовців, і надана саме у зв'язку з тим, що їх місце служби не залежить від їх волі, при зміні місця служби вони не можуть бути своєчасно забезпечені житловими приміщеннями, в яких можуть бути зареєстровані, а можуть проживати в казармах, на орендованих квартирах та інш. Отже з метою їх захисту на отримання офіційної адреси і внесення до Демографічного реєстру, а також можливості взяття на квартирний облік за місцем служби їм законодавством встановлена додаткова гарантія щодо реєстрації не у житловому приміщенні, а за місцем знаходження юридичної особи - військової частини. Також додатковою гарантією для військовослужбовців є те, що вони забезпечуються житлом за місцем служби (місцем реєстрації) Міністерством оборони України. І для взяття його на квартирний облік достатньо реєстрації за місцем служби, а не у житловому приміщенні.

Так, забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями регулюється Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081.

Так, цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.

У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови у зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які пред'являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян.

Для інших військовослужбовців військова частина зобов'язана орендувати житло з метою забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднаймання (наймання) житлового приміщення у встановленому порядку.

Відповідно до п. 6 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 питання, пов'язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем перебування їх на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 22 цього ж Порядку передбачено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Відповідно до розділу ІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року №380, зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2018 року, для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міноборони, в Генеральному штабі Збройних Сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України, а також у військових прокуратурах (далі - військова частина) утворюються житлові комісії (далі - житлова комісія військової частини).

Згідно з положеннями розділу VІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку.

Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що громадянин може бути визнаний таким, що потребує поліпшення житлових умов, якщо за місцем проживання йому належить житло меншої площі, ніж встановлено в даному населеному пункті і передбачено проживання і реєстрація в житловому приміщенні.

Тобто, для цілей взяття на квартирний облік за місцем проживання, а саме в районній державній адміністрації, громадянин має надати довідку про зареєстроване місце проживання саме у житловому приміщенні, яке знаходиться на території конкретного району в якому громадянин бажає встати на квартирний облік.

Відповідно до п.19 Правил громадською комісією з житлових питань при виконавчому комітеті перевіряють житлові умови громадян і про результати перевірки складають акт. Тобто громадська комісія перевіряє житлові умови громадянина саме за місцем реєстрації в адміністративно-територіальні й одиниці де громадянин бажає стати на квартирний облік.

Виходячи з наведеного, судова колегія погоджується із доводами відповідача про те, що позивач, як громадянин України, має право перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, як за місцем роботи( служби) так і за місцем проживання. Однак для постановки його на квартирний облік за місцем проживання, він має бути зареєстрованим у житловому приміщенні на території адміністративно-територіальної одиниці, в якій він бажає встати на квартирний облік.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції перевіривши доводи сторін, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачем було правомірно відмовлено ОСОБА_1 у постановці на квартирний облік за місцем його реєстрації у Єдиному державному демографічному реєстрі.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: