Справа № 346/6701/16-ц
Провадження № 2/346/14/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Веселова В.М.,

секретаря Максим`юк М.А.,

представника позивачів ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Коломия справу за первісним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Коломийської міської ради, Прикарпатської регіональної товарної біржі, третя особа ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог: відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю Коломийської міської ради Івано-Франківської області про захист прав власника шляхом знесення самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачів ОСОБА_1 , підтримуючи позовні вимоги, посилається на те, що судом відкрито провадження в справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, серії НАН №322889 від 18.06.2015 року, відповідно до якого Коломийська міська рада продала, а ОСОБА_2 (відповідач) купила земельну ділянку №:15:006:0052, АДРЕСА_1 , площею 61 кв. м., (протокол № 3 земельного аукціону від 18.06.2015 року). Позивач зазначає, що ділянка була відчужена як така, на якій відсутня забудова, що не відповідає дійсності. При продажу ділянки було порушено вимоги ст. 198 Земельного кодексу України щодо погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із наданих відповідачкою документів випливає, що на час відчуження земельної ділянки,їй було відомо, що вищевказана ділянка забудована, а також, що оформлення її та відчуження відбулося всупереч вимогам ч. 3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою імперативно заборонено відчужувати земельні ділянки із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідного до вимог цього Закону. З акту державного архітектурно-будівельного контролю, який міститься в матеріалах справи, випливає, що ділянка :15:006:0052 забудована (капітальна стіна). Зазначена капітальна будова, згідно технічного паспорту збудована не пізніше 14.07.2008 року, коли була проведена технічна інвентаризація об`єкту. Вказує,що продаж земельної ділянки проведений з порушенням, не враховуючи того факту,що її довірителі мають в оренді вже виділену земельну ділянку,яка частково накладається з земельною ділянкою відповідачки. Відповідно просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земеьної ділянки,серія та номер НАН 322889 від 18.06.2015 року,посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Івано-Франківської області,яким Коломийська міська рада Івано-Франківської області продала,а ОСОБА_2 купила земельну ділянку № :15:006:0052, в АДРЕСА_1 , площею 61 кв.м.,протокол №3 земельного аукціону від 18.06.2015 року та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку №:15:006:0052 , м АДРЕСА_1 площею 61 кв.м. та кадастровий номер :15:006:0052.

Відповідачка по справі та її представник позовні вимоги заперечили в повному обсязі,подали зустрічну позовну заяву,в якій вказали,що позовні вимоги заперечують в повному обсязі,і вважають ,що саме вимоги зустрічної позовної заяви слід задовольнити з наступних підстав. Вказують, що відповідачка стала власником земельної ділянки на законних підставах,шляхом її придбання на аукціоні,прийняла участь в торгах,стала їх переможцем та придбала вищезазначену земельну ділянку. Восени 2015 року вона виявила,що суміжний власник-орендар суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 , яким позивачі доводяться дружиною та дочкою, добудував навіс для столиків біля магазину і проводить торгівлю. Саме побудований навіс знаходиться на її земельній ділянці, і вона з цього приводу неодноразово зверталась до правоохоронних органів, щоб покійний ОСОБА_7 звільнив її земельну ділянку. Вказує,що ОСОБА_7 було виділено тільки земельну ділянку площею 15.3 кв.м. і не більше, однак реально він користувався земельною ділянкою площею 76.14 кв.м., що є неприпустимо і по суті захопив частину її земельної ділянки. Будівництво навісу є самочинним, відповідно і заявлений позов є безпідставним. Просить ухвалити рішення, яким усунути порушення її права власника,зобов`язавши ОСОБА_5 знести самочинно збудований навіс, який знаходиться на належній їй земельній ділянці площею 0.0061 га,що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер :15:006:0052. В позові ОСОБА_5 до неї та Коломийської міської ради про визнання правочину недійсним просить відмовити.

Представник Коломийської міської ради вказав,що відповідачка користується своєю земельною ділянкою на підставі діючого земельного законодавства, торги по продажу земельної ділянки відповідачці пройшли у суворій відповідності до Земельного кодексу України. Саме позивачка не бадажала придбавати земельну ділянку,яка була виставлена на торги, відповідно відповідачка,яка придбала земельну ділянку у встановленому законом порядку,має право нею користуватись. Вважає вимоги первинного позову безпідставними, просить відмовити в первинному позові. Щодо зустрічного позову, то підтримує позицію відповідачки та її представника,просить зустрічний позов задовольнити.

Представник Прикарпатської регіональної товарної біржі в судові засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений.

Третя особа - Представник відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю Коломийської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився , про день,час та місце слухання справи був належним чином повідомлений.

Третя особа приватний нотаріус Базюк Тамара Володимирівна надала в судове засідання відзив, в якому позовні вимоги позивачів заперечила в повному обсязі, вважає, що при посвідченні договору купівлі-продажу діяла у відповідності до чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідачку та її представника, представника Коломийської міської ради, дослідивши матеріали справи та висновок експерта, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 , який доводиться позивачкам батьком та та чоловіком, було передано в постійне землекористування земельну ділянку. В подальшому було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 54.3 кв.м. на АДРЕСА_2 для комерційного використання-будівництва та обслуговування магазину (т.1,а.с.8). В подальшому було збудовано нежитлову будівлю магазин площею 4.6 кв. м . АДРЕСА_4 ,а.с.9,10),що підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно та технічним паспортом. Крім цього, ОСОБА_7 було надано в оренду земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , площею 15.3 кв.м. ,згідно договору оренди землі від 12.06.2009 року, термін дії договору - 50 років (т.1,а.с.53). Дана земельна ділянка була передана в оренду згідно акту приймання-передачі об`єкта оренди без дати (т.1,а.с.56) згідно рішення Коломийської міської ради від 20.05.2009 року (т.1,а.с.56 на звороті). ОСОБА_7 помер,що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1,а.с.25). Спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 є позивачка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (т.1,а.с.251).

Відповідачка придбала земельну ділянку кадастровий номер :15:006:0052 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 червня 2015 року в АДРЕСА_1 , без номеру площею 0.0061 га (а.с.6). Даному договору купівлі-продажу передували торги на Прикарпатській регіональній біржі (а.с.42,46), та прийнятття рішення Коломийською міською радою від 22.03.2012 року про включення в перелік земельних ділянок ,які підлягають продажу з аукціону (а.с.63).

У сторін по справі виник триваючий конфлікт з приводу межі між земельними ділянками,власниками та орендарями яких вони є ,і які сторони набули на законних підставах,про що свідчать неодноразові звернення сторін до правоохоронних органів,копії яких є в матеріалах справи(а.с.88).

Отже,як вбачається з матеріалів справи - предметом спору є суперечка щодо отримання та законності користування даними земельними ділянками між позивачками та відповідачкою.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. А у відповідності до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Згідно з правовою позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-319цс 15 (постанова від 01.07.2015 р.) судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

У відповідності до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ст.118 Земельного кодексу України передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічної документації та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Підставою для прийняття даного рішення була заява відповідачки, технічна документація по приватизації земельної ділянки, яка була виготовлена у відповідності до ст.56 Закону України «Про землеустрій». При прийнятті рішення норми ст.141 ЗК України не було порушено оскільки обидві сторони і позивачі і відповідачка набули свої права власності та права користування на своїх частин земельних ділянок відповідно до ст.125 ЗК України. У відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами, однак акту погодження між позивачками та відповідачкою в матеріалах справи відсутній.

Згідно із статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, передбачений статтею 124 ЗК України. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в статті 126 ЗК України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116).

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі « Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз`яснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність.

Рішення Коломийської міської ради про виділення земельної ділянки відповідачці було прийняте в межах її повноважень і на даний час є діючим. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. При прийнятті рішення про передачу відповідачці земельної ділянки, норми ст.ст.140-141 ЗК України не було порушено.

В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст. 173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті - це умовно замкнута лінія на поверхні землі, яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл, селищ, міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності.

В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року № 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акта на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок.

Крім цього, згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 визначено, що межеві знаки, встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, навіть до вступу даного наказу в дію, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власників ділянок. А саме встановлення меж земельних ділянок по даній інструкції проводиться на підставі технічної документації по землеустрою. Місцезнаходження межових знаків підлягає до прив`язки до пунктів геодезичної сітки.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду , визначеної в постанові від 11.07.2018 у справі № 263/11779/16-ц , за змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

Верховний Суд зазначив, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність.

Суд звернув увагу на те, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції.

У відповідності до клопотання сторін по справі ухвалою суду від 4.09.2018 року було призначено проведення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. До суду надійшов висновок експерта від 2.08.2019 року у відповідності до якого не можливо встановити який час побудови будівельних конструкцій об`єкта нерухомого майна - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; не можливо встановити чи знаходяться в межах земельної ділянки к/н № :15:006:0052, АДРЕСА_1 , будівельні конструкції магазину (частина капітальної стіни, вказаної в технічному паспорті) « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться АДРЕСА_2 ; не можливо встановити чи знаходиться в межах земельної ділянки кадастровий номер 261060000:15:006:0052 в АДРЕСА_1 / н нежитлова будівля (магазин) площею 4,6 кв.м. ; не можливо встановити чи знаходяться в межах земельної ділянки кадастровий номер 261060000:15:006:0052 в АДРЕСА_1 ,що належать власнику магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та чи збудовані вони відповідно до вимог ДБН ; не можливо встановити чи накладаються земельні ділянки кадастровий номер 261060000:15:006:0052,що розташована в АДРЕСА_1 площею 61 кв.м. та ділянка площею 15.3 кв.м.,що розташована в АДРЕСА_2 , яка була передана в оренду ОСОБА_7 на підставі договору оренди від 12 червня 2009 року.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Жодна з сторін - ні позивачки, ні відповідачка не змогли довести суду те, що їх право на володіння,розпорядження та користування наданої їм земельних ділянок в користування (оренду) -позивачу, чи у власність - відповідачці , було порушено, тому за таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови як у первинному позові так і в зустрічному позові.

Сторони по справі не в повній мірі скористалися наданим їм правом. Представником позивачів не надано суду належних та допустимих доказів того,що відповідачка незаконно заволоділа саме їх частиною земельної ділянки, яка позивачам належить на праві користування, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях. Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що наявна у відповідачки земельна ділянка не є належним чином оформлена і знаходиться у неї у власності незаконно. Так само суду не надано докази того, що є накладка земельних ділянок позивача та відповідачки. Більше того, в висновку експерта зазначено,що згідно з договором оренди з позивачкою, в оренду була передана земельна ділянка площею 0.0015 га,однак фактична площа земельної ділянки,на якій розташоване не житлове приміщення становить 0.0084 га , що не відповідає інформації,яка міститься в договорі оренди від 20.06.2009 року.

Відповідачка не змогла, в свою чергу, довести ,що навіс, який є на будівлі, побудована саме позивачами і накладається на її земельну ділянку.

За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивачів по первісному позову та позовні вимоги відповідачки по зустрічному позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та ст.ст.118,119,125,126,141,152,153,155,198 Земельного кодексу України, ст.ст.15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій ОСОБА_10 проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», Постановами Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року № 6-2824цс15, та від 16 березня 2016 року №6-1428цс15, від 22.02.2017 року №6-17цс17 та керуючись ст.ст.239,247 ч.1,263,264,265,268,354,411 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Коломийської міської ради, Прикарпатської регіональної товарної біржі, третя особа ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог: відділ з питань державного архітектурно-будівельного контролю Коломийської міської ради Івано-Франківської області про захист прав власника шляхом знесення самочинного будівництва - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення.

Повний текст виготовлено 15 червня 2020 року.

Суддя Веселов В. М.