Провадження № 2/522/770/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні володіння та користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні власником ОСОБА_1 володіння та користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди власнику ОСОБА_1 у володінні та користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідач по справі його дружина, з якою він має намір розірвати шлюб, проживаючи в квартирі АДРЕСА_3 , проникає в квартиру позивача, блокує там двері, не впускає позивача до квартири, чим чинить останньому перешкоди у користуванні своєю власністю.

Ухвалою суду від 12.12.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків у позові.

Після усунення недоліків, ухвалою суду від 23.12.2019 року відкрито провадження у справі, визначено порядок загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11.02.2020 року.

23.01.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що з червня 2019 року сторони мешкають окремо. Хоча вона мала намір зберегти їх шлюб, її чоловік звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням від 05.12.2019 року їх шлюб було розірвано. При цьому, відповідач отримала від позивача згоду на мешкання в його квартирі разом з їх сином до досягнення останнім повноліття, в зв`язку з чим в неї є ключі від дверей його квартири. Що стосується блокування дверей квартири позивача, то ці факти не відповідають дійсності, так як позивач має особисті ключі від дверей своєї квартири та може заходити до квартири в будь-який час, в чому відповідач йому ніколи не заперечувала. Натомість, саме позивач чинить їй з сином перешкоди у користуванні своєю квартирою, незважаючи на те, що дозволив їм проживати в цій квартирі.

11.02.2020 року за клопотанням позивача підготовче засідання перенесено на 04.03.2020 року.

04.03.2020 року підготовче засідання відкладено за згодою сторін на 01.04.2020 року.

23.03.2020 року до суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилається на те, що відповідач сама в своєму відзиві підтверджує факти спричинення йому перешкод у користуванні ним своєю квартирою.

01.04.2020 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 30.04.2020 року.

30.04.2020 року у зв`язку з участю головуючого у кримінальній колегії, розгляд справи перенесено на 17.06.2020 року.

У судовому засіданні 17.06.2020 року позивач свої вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.11.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Таранською А.М. (реєстр. № 8480) є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.11.2019 року № 188419212.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.09.2013 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №1546 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4 , про що складено актовий запис № 5937 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач посилається на те, що відповідач створює йому перешкоди у користуванні його квартирою, на підтвердження чого надає Протокол про адміністративне правопорушення, складений 23.10.2019 року Шевченківським відділенням поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі, яким зафіксовано вчинення 23.10.2019 року ОСОБА_2 домашнього насильства по відношенню до свого чоловіка. Також, позивача надає Акт від 11.11.2019 року, яким начальник дільниці №2 та майстри КП ЖКС «Фонтанський» зафіксували, що ОСОБА_1 не може потрапити до своєї квартири, а жінка, яка там знаходиться (з його слів це його дружина ОСОБА_2 ) відмовляється відкривати двері. Також, на підтвердження своїх пояснень, позивач надає листа від 11.12.2019 року начальника Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі № 36/1-27799, яким зафіксовано його звернення стосовно перешкоджання ОСОБА_2 перебувати йому у власній квартирі.

Відповідач заперечує у створенні перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною йому квартирою, посилається на наявність у позивача особистих ключів від дверей квартири та на те, що її перебування в квартирі позивача пояснюється тим, що він сам дозволив їй там перебувати з їх малолітнім сином. На підтвердження своїх пояснень, відповідач надає листа від 15.01.2020 року начальника Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі, яким її проінформовано про складення у відношенні ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, яке передбачене ст.. 173-2 КУпАП, що стало результатом опрацювання її звернення щодо протиправних дій відносно неї з боку ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Дана норма гарантує власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм ст..ст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

При цьому, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суд вважає доведеним позивачем наявність у останнього права власності на відповідне майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Щодо дій відповідача, якими порушується право позивача на користування квартирою, то останній вказує на: відмову ОСОБА_2 23.10.2019 року відкрити двері позивачеві та впустити його у вказану квартиру і на блокування 11.11.2019 року ОСОБА_2 дверей квартири позивача, внаслідок чого позивач теж не міг війти в свою квартиру.

Оцінюючи доведеність позивачем реальності порушення його права користування своєю квартирою зі сторони відповідача, суд враховує наступне.

В зазначені позивачем дати порушення його прав з боку відповідача, сторони не проживали разом, однак знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано лише 05.12.2019 року, та є батьками свого спільного малолітнього сина.

Згідно положень ч.2 ст.3 СК України, подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, сімейним законодавством презюмується сімейний характер стосунків подружжя, навіть у разі їх роздільного мешкання.

Згідно ч.6 ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

При цьому, положення ст.. 405 ЦК України визначають, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховую дані норми, суд вважає, що ОСОБА_2 , як член сім`ї ОСОБА_1 мала законне право на користування в жовтня листопаді 2019 року його квартирою, де вони до цього проживали спільно, що не заперечується позивачем. Також, позивач не заперечував факту наявності у відповідача ключів від його квартири, а відтак і можливості потрапити до неї.

При цьому, позивач не спростував факт того, що він має особисті ключі від своєї квартири, а отже його посилання на те, що відповідач 23.10.2019 року незаконно проникла до його квартири та не впускала його до цієї квартири є необгргунтованими.

Щодо блокування 11.11.2019 року дверей квартири позивача з боку відповідачки, то суд критично оцінює докази, надані позивачем на підтвердження цього факту. Так, Акт від 11.11.2019 року містить лише фіксування того, що позивач не може потрапити до своєї квартири, в якій знаходиться жінка, яка ОСОБА_2 лише зі слів самого позивача, а, відтак, цей доказ не є достатнім для підтвердження факту блокування відповідачкою дверей квартири позивача.

Будь-яких інших доказів такого блокування дверей суду не надано, як і не надано доказів того, що позивач намагався потрапити в свою квартиру як власник, для чого залучав відповідні спеціальні служби.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не доведено того, що діями відповідача порушується його право користування своєї квартирою, а тому залишає позовні вимоги ОСОБА_5 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) про усунення перешкод у здійсненні володіння та користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 19.06.2020 року.

Суддя: В.Я. Бондар