Справа № 308/5547/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідачів Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.

При зверненні до суду із даним позовом, ОСОБА_3 ОСОБА_4 , свої вимоги мотивує тим, що Пунктом 1.17 рішення сесії Ужгородської міської ради ХLІІ сесії VII скликання від 24 грудня 2019 року «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», позивачу надано як учаснику бойових дій дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 з подальшою передачею її у власність. Так, на підставі даного рішення органу місцевого самоврядування позивачем замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який виготовлений ФОП ОСОБА_5 .

Однак, як вказує позивач, 04 червня 2020 року Ужгородською міською радою надано ОСОБА_2 дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 . Дана ділянка накладається на земельну ділянку на яку позивачу надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відтак, дане рішення органу місцевого самоврядування порушує його майнові права та інтерес.

ОСОБА_1 вважає, що дане рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам Земельного кодексу України, а тому підлягає скасуванню. Разом із тим вказує також і на те, що приймаючи оскаржуване рішення, Ужгородською міською радою порушено вимоги чинного законодавства щодо оприлюднення та дотримання процедури розгляду проектів рішень міською радою.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить: усунути йому, Батьї ОСОБА_6 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 . Визнати незаконними та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали позовної заяви приходжу до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно ч.1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до п.п.1,2, 7 ч.1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Частина 1 ст. 19 КАСУ, а саме п.п.1,7 передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання)…

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки…

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Так, вказане дає підстави для висновку, що оскаржувані дії та рішення відповідача (Ужгородської міської ради) пов`язані із делегованими йому законом повноваженнями для перевірки правильності даних, необхідних для прийняття рішення цим органом, що є публічно-правовими відносинами, які в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягають. Що узгоджується із позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 380/624/16-ц. Зокрема Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір, як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

У даному випадку, позивач вказує, що йому надано як учаснику бойових дій дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 з подальшою передачею її у власність, та на підставі даного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_1 , замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який виготовлений ФОП ОСОБА_5 . А також що, 04 червня 2020 року Ужгородською міською радою надано ОСОБА_2 дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 . Дана ділянка, за твердженням позивача, накладається на земельну ділянку на яку йому надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Разом із тим, вказане свідчить і про те, що отримання в користування спірної ділянки перебуває на початковому етапі - отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, однак ні позивач, ні відповідач ОСОБА_2 , не отримали погодження та затвердження такого проекту землеустрою та рішення про передачу їм земельної ділянки у власність або користування.

Право особи на звернення до суду у разі, якщо остання вважає, що рішенням, діями або бездіяльністю з боку суб`єкта владних повноважень порушені її права, гарантоване ст. 55 Конституції України.

Право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів кореспондує обов`язок суду забезпечити доступ до суду і за наявності відповідних підстав розглянути справу та вирішити спір.

Особа, яка вважає, що її права порушено, має право самостійно обрати якими саме способами правового захисту скористатися, яку визначити підставу та предмет позову та, відповідно, до якого суду звернутися.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України : Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Слід зазначити, що відповідно до обставин викладених у позовній заяві, матеріалів, що до неї додані, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні право власності або користування на спірну земельну ділянку.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Справою адміністративної юрисдикції в розумінні п.п. 1,2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, у зв`язку із зазначенням приходжу до висновку, що спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Тобто, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасувати пункт 1.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,0078 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 .

Згідно постанов Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 380/624/16-ц, від 21.03.2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 30.03.2018 р. у справі № 826/5737/16, від 03.10.2018 року у справі № 820/4149/17 рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Оскаржувані дії та рішення відповідача пов`язані із делегованими йому законом повноваженнями для перевірки правильності даних, необхідних для прийняття рішення цим органом, що є публічно-правовими відносинами, які в порядку цивільного судочинства розгляду не підлягають. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Отже, відсутні підстави для розгляду такого позову в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Оскільки встановлено той факт, що позивач звернувся до суду із заявою щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування пункту 1.1 рішення Ужгородської міської ради за № 1990 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 04 червня 2020 року, як суб`єкта владних повноважень та не ставить перед судом вирішення питання, пов`язаного з реалізацією ним права власності (оскільки на момент звернення до суду жодних доказів його права власності на спірну земельну ділянку чи її частину до суду не надано), вважаю, що у даному випадку відсутній предмет спору, який необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Роз`яснити позивачу його право на звернення із позовом в порядку адміністративного судочинства до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Крім того, позивачем була подана заява про забезпечення позову.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Так, виходячи зі змісту положень ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову має розглядається за правилами підсудності, встановленими для відповідного позову, тому в зв`язку з тим, що позов не відноситься до цивільної юрисдикції, заява також має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Таким чином заява позивача про забезпечення позову подана в рамках позову до суду, яким відмовлено у відкритті провадження через те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, заява про забезпечення позову підлягає поверненню заявнику.

Відповідно до положень п.3 ч.1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотання особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Враховуючи вище наведене, керуючись ст. ст. 145-150, 186, 353, 354 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном та визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Роз`яснити позивачу його право на звернення із позовом в порядку адміністративного судочинства до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала набирає чинності після закінчення терміну на апеляційне оскарження, а у випадку її оскарження після розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош