Єдиний унікальний номер 227/5201/19
Номер провадження 22-ц/804/1910/20
Номер провадження 22-ц/804/1910/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 березня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Левченко А.М. у м. Добропілля, Донецької області, повний текст судового рішення складено 20 березня 2020 року) у цивільній справі №227/5201/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 03.05.2017 року структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ №4244/ЛН-ОС про звільнення її з роботи з 17.07.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з компенсацією 29 днів відпустки. У день звільнення відповідачем не проведено з нею повного розрахунку.

Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 605,76 грн. з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів та компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язка із порушенням термінів її виплати у розмірі 5081,30 грн..

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 18032,32 грн.; зобов`язано відповідача утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі;стягнуто суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 1 350,85 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що ПАТ «Українська залізниця» як нова юридична особа, статут якої затверджено постановою КМУ від 02.09.2015 р. №735, утворена згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови КМУ від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративних будівель виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця» розташованих на непідконтрольній території зокрема й у місці роботи ОСОБА_1 у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документів підприємства (кадрових, первинних і т.д.) а також до комп`ютерних баз. За цим фактом за завою відповідача порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками 341 КК України.

Тому на думку представника АТ «Українська залізниця» судом не враховано, що відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини з 20 березня 2017 року, що у свою чергу обмежило доступ до первинних документів, які є підставою для нарахування працівникові заробітної плати.

Зазначені вище форс-мажорні обставини підтверджуються науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року та унеможливлюють перевірку факту виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а також виконання відповідачем своїх, закріплених у ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України. Зазначене, на думку апелянта свідчить про відсутність його вини у невиконання своїх обов`язків та є підставою відповідно до ст. 617 ЦК України для звільнення від відповідальності за це.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату на підставі наданих позивачем документів, а саме табуляграм та табелів обліку робочого часу, оскільки вони є неналежними доказами через відсутність підписів уповноважених осіб підприємства із його печаткою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» - без задоволення.

Вважає, що аргументи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. З 20.03.2017 року виробничий підрозділ, в якому вона працювала знаходиться у простої, зокрема на підставі наказу №236/ДНД, який надійшов до виробничого підрозділу від Дирекції залізничних перевезень з м. Лиман. Посилання відповідача на відсутність первинних документів не відповідає дійсності, оскільки пересилання документів між виробничими підрозділами та дирекцією здійснювалось в електронній формі, а також за допомогою бухгалтерської програми «Фобос». Також зазначає, що у день звільнення вона знаходилась на робочому місці та ознайомилась із наказом про звільнення особисто, отримала належним чином оформлену трудову книжку, однак відповідач не провів у цей день з нею повний розрахунок. На думку позивача вплив форс-мажорних обставин відповідно до чинного законодавства та Колективного договору не звільняє відповідача від обов`язку провести з нею повний розрахунок при звільненні. Звертає увагу, що висновок Торгово-промислової палати було зроблено набагато пізніше, а ніж виникли обставини, на які відповідач посилається як на форс-мажорні.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 20687,06 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала із відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Згідно наказу №4244/ДН/-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Іловайськ 1 класу виробничого підрозділу «Іловайське експлуатаційне вагонне депо», структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату з виплатою компенсації за 29 днів відпустки та вихідної допомоги, про що у трудовій книжці зроблено запис.

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм) відповідно до яких нарахована позивачу заробітна плата за березень 2017 року становить 4016,82 грн., за квітень 2017 року нараховано 1995,62 грн., за травень 2017 року нараховано 2333,11 грн., за червень 2017 року нараховано 0,00 грн., за липень 2017 року нараховано 11 299,18 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 5500,01 грн. та компенсація за 29 днів відпустки в сумі 5477,23 грн. .

Правильність нарахованої суми заробітної плати за 2017 рік підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримала повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості з урахуванням виплати позивачу частини заробітної плата за березень 2017 року. Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачці на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими, однак складає меншу суму, а ніж заявлена позивачем.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів та трудової книжки. Зазначені розрахунки та докази нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

З матеріалів справи, а саме із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

Крім того позивачем до відзиву на апеляційну скаргу надано копію наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17.03.2017 року № 236/ДНД відповідно до якого у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Дані в табуляграмі за березень 2017 року, виданій ВП ВЧДЕ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал» ПАТ «Українська залізниця», а саме дані щодо нарахованої ОСОБА_1 суми заробітної плати у розмірі 4 016,82 грн. (до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою) співпадають з відомостями Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10.03.2020 року в частині суми заробітку для нарахування пенсії. де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.

Також слід зазначити, що витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу, що надійшли на адресу суду першої інстанції підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що позивачка з березня 2017 року по день звільнення виконував свої трудові обов`язки.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відсутні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Апелянтом не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

Згідно із долученими до матеріалів справи довідкою про доходи №80/2 від 17.01.2020 року та копією відомості на виплату грошей №10 за березень 2017 року вбачається, що позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата у розмірі 1 612,41 грн. та виплачена у розмірі 1 282,16 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеній відомості.

Зазначені виплати були правильно враховані судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі та розміру компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати, які підлягають стягненню на корись позивача.

Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Крім того, заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати та копії табелів обліку робочого часу не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству, слід зазначити наступне.

Надана позивачем документи дійсно не містить печатки, кутового штампу, дати її видачі, однак вони були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 20 687,06 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: