Справа № 212/1043/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого Чайкіна І.Б., за участю: секретаря судового засідання Бесараб О.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» про стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» в якому просив стягнути з КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» на його користь недораховану та невиплачену заробітну плату за період з 01.11.2019 року по 31.01.2020 року в сумі 18 379 гривень 43 копійки, уточнивши свої вимоги в редакції станом на 16 квітня 2020 року просив стягнути з відповідача на його користь недонараховану та невиплачену заробітну плату за період з 01.11.2019 року по 31.03.2020 року в розмірі 35 154 гривень 25 копійок. Мотивуючи свою заяву тим, що з 20 грудня 2017 року працює на посаді електромонтера контактної мережі в службі електрогосподарства КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» на підставі трудового договору. Свої трудові обов`язки покладені на нього договором виконує чесно та добросовісно. В період з 01.11.2019 року по 29.02.2020 року з`являється на робоче місце, згідно графіку змін, отримує наряди на роботу та виконує всі завдання згідно наряду на виконання робіт, що підтверджується актами та записами в журналі проходження інструктажів. Однак підприємство не дотримується норм законодавства в сфері оплати праці у зв`язку з чим заробітна плата за листопад-грудень 2019 року та січень-лютий 2020 року виплачена йому частково. Додатково зазначає, що вживав відповідні заходи досудового врегулювання спору, однак отримував відповіді від КП «КРИВОРІЗЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» щодо відмови у виплаті заробітної плати в повному обсязі, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, які гарантовані йому Конституцією України.

Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вважаючи їх безпідставними. В обґрунтування зазначив, що електромонтер контактної мережі служби енергогосподарства ОСОБА_1 з 21.11.2019 року на підставі наказу № 879 -к від 19.11.2019 року був переміщений з бригади під керівництвом робіт ОСОБА_2 в бригаду під керівництвом керівника робіт ОСОБА_3 . Вказаний наказ був доведений до відома ОСОБА_1 19.11.2019 року, однак підпис про ознайомлення з наказом останній не поставив, про що було складено підприємством відповідний акт. Згідно п.2.2 Наказу позивач ОСОБА_1 повинен був приступити до виконання трудових обов`язків в бригаді під керівництвом керівника робіт ОСОБА_3 починаючи з 21.11.2019 року в зміні з 19.00 годин до 07.00 годин. Зазначають, що Наказ № 879-к від 19.11.2019 року ОСОБА_1 не оскаржувався, а тому був обов`язковим для виконання. Однак ОСОБА_1 не виконував свої обов`язки, які були покладені на нього вищезазначеним наказом та не прибував на роботу в робочі зміни в бригаду під керівництвом керівника робіт ОСОБА_3 , не виконував ніякої робити, починаючи з 21.11.2019 року, про що складались відповідні акти про відсутність працівника на робочому місці, доповідні записки та видавалась відповідні накази. Отже підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати не було .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання призначене на 16 червня 2020 року не з`явився, надав суду заяву в якому просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання призначене на 16 червня 2020 року не з`явився, повідомлений належним чином про день, час та місце судового засідання, скористались правом надання відзиву в якому просили відмовити в задоволенні позову, вважали вимоги позивача не обґрунтованими. В матеріалах справи міститься письмова заява представника відповідача ОСОБА_5 про розгляд справи за його відсутністю. У судовому засіданні 25 травня 2020 року представник відповідача суду пояснив, зокрема, що зараз позивач працює в тій саме бригаді, з квітня отримує заробітну плату.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у судовому засіданні 25 травня 2020 року надали суду тотожні покази. Зазначили, що працюють з ОСОБА_1 в одній бригаді КП "МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС". Про видання наказу № 879 К від 19 листопада 2020 року їм нічого не відомо. З листопада 2019 року по березень 2020 року позивач, як і завжди, працював разом з ними, проходив інструктаж і допускався до робіт з підвищеною небезпекою. Всього на підприємстві відповідача чотири бригади. Кожної зміни працює одна з них. Їх зміну очолює бригадир ОСОБА_2 . Про переведення ОСОБА_1 до зміни бригадира ОСОБА_3 їм невідомо. В присутності свідків актів про відсутність на робочому місці позивача не складалось.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.12.2017 року по теперішній час працює на посаді електромонтера контактної мережі в службі електрогосподарства КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС», що підтверджується копією трудової книги позивача (Том 1 а.с.6).

Відповідно до графіку виходу на роботу електромонтера контактної мережі служби енергогосподарства, затвердженого директором узгодженого головою профспілки ППО ВПЗУ КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» від 10.12.2018 року, ОСОБА_1 в 2019 році з`являвся на робоче місце згідно затвердженого графіку змін (Том.1 а.с.7).

Наказом КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» № 879-к від 19.11.2019 року ОСОБА_1 переміщено з бригади під керівництвом керівника робіт ОСОБА_2 в бригаду під керівництвом керівника робіт ОСОБА_3 . Строк: з 21.11.2019 року. Наказ № 674 -к від 02.09.2019 року про "Зміну графіка роботи" - скасовано ( Том 1 а.с. 68).

ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення його з наказом № 879-к від 19.11.2019 року відмовився, про що підприємством КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» 19.11.2019 року був складений відповідний акт, а наказ про переведення електромонтера контактної мережі ОСОБА_1 про переміщення в бригаду під керівництвом ОСОБА_3 зачитано в голос ( Том 1 а.с.69). Обставина, щодо ознайомлення з наказом позивачем оспорюється.

Згідно актів, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 з 22.11.2019 року по 30.03.2020 року з`являвся на робоче місце електромонтера контактної мережі КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» згідно графіку змінності під керівництвом керівника робіт ОСОБА_8 ( Том 1 а. с. 8-22; Том 2 а. с. 67-80; 108-123).

На протязі періоду з 21.11.2019 року по 31.01.2020 року ОСОБА_1 не прибував на робочі зміни бригади під керівництвом керівника робіт ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними наказами, актами підприємства та службовими записками начальника дільниці ОСОБА_9 ( Том 1 а. с 76-204; Том 2 а.с.12-54).

Проте сторонами не оспорюється та обставина, що ОСОБА_1 виходив на роботу до бригади ОСОБА_8 з 21.11.2019 року по 31.01.2020 року.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно зі статтею 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Частиною 1статті 21 Закону України «Про оплату праці» закріплено право працівника на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 24 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За правилами ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Приписами частини 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

У відповідності до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що відповідно до умов Колективного договору, що діє на КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» заробітна плата за першу половину місяця (аванс) сплачується 22-го числа кожного місяця, остаточна заробітна плата виплачується - 07-го числа місяця наступного за розрахунковим, але заробітна плата за листопад - грудень 2019 року та січень-березень 2020 року виплачена йому частково.

На звернення ОСОБА_1 до підприємства щодо виплати йому заробітної плати в повному обсязі за відпрацьовані зміни відповідно до графіку змін, підприємство повідомляло, що у зв`язку з відмовою від переміщення в бригаду під керівництвом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 був відсутній на роботі заробітна плата в повному обсязі не нараховувалася, що підтверджується наявними в матеріалах справи листами-відповідями адміністрації КП « МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» за №2149 від 19.12.2019 року та за №144 від 21.01.2020 року (Том.1 а. с 48;61).

Як вбачається зі змісту правил внутрішнього трудового розпорядку КП «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС», затвердженого Протоколом № 12 від 26 лютого 2016 року конференцією трудового колективу, а саме в пункті п`ять закріплено, що графік змінності доводиться до відома робітників не пізніше як за один місяць до введення їх в роботу. (Т. 1 а.с. 70-75).

Однак всупереч правил внутрішнього трудового розпорядку на підставі наказу №879-к від 19.11.2019 року ОСОБА_1 повідомлено 19.11.2019 року про початок роботи в зміні з 19.00 годин до 07.00 годин, починаючи з 21.11.2019 року, що зазначено в пункті 2.2 Наказу (том 1 а. с. 68).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 43 КонституціїУкраїни кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Тягар відсутності вини у вчиненні порушення при виплаті заробітної плати покладається на роботодавця.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що правомірно не сплачував заробітну плату ОСОБА_1 у спірний період. Не спростовано покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що позивач добросовісно виконував свою роботу, допускався роботодавцем до роботи та не був ознайомлений з наказом.

З квітня 2020 року відповідач поновив виплати заробітної плати позивачу, хоч він і продовжував працювати за тими самими умовами праці, що і у спірний період. Крім того, до позивача не застосовувались заходи дисциплінарного впливу, зокрема щодо відсутності на робочому місці.

З наявних у матеріалах справи доказів, не вбачається наявність у відповідача КП «МІСЬКИХ ТРОЛЕЙБУС» правових підстав не нараховувати позивачу ОСОБА_1 заробітну плати в повному обсязі, оскільки останній не порушував правил трудового розпорядку та прибував на роботу в робочу зміну згідно графіку під керівництвом керівника робіт ОСОБА_2 , виконував обов`язки покладені на нього згідно наряду виконання робіт, що підтверджується журналом проведення інструктажів(том 1 а.с.23-39).

Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що спростовували б вказані ОСОБА_1 в позовній заяві обставини щодо невиплати йому КП «МІСЬКИМ ТРОЛЕЙБУСОМ заробітної плати в повному розмірі за період з 01.11.2019 року по 31.03.2020 року згідно розрахунку в сумі 35 154 (тридцять п`ять тисяч сто п`ятдесят чотири) гривні 25 копійок.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840 гривень 80 копійок.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 24, 97, 115 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці», суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» про стягнення недорахованої та невиплаченої заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» на користь ОСОБА_1 недораховану та невиплачену заробітну плату за період з 01.11.2019 року по 31.03.2020 року в сумі 35 154 (тридцять п`ять тисяч сто п`ятдесят чотири) гривні 25 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяць.

Стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), вказані строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКИЙ ТРОЛЕЙБУС» місцезнаходження юридичної особи: 50086, м. Кривий Ріг, Дніпропетровське шосе, 22, код ЄРДПОУ: 34811465.

Повний текст рішення складено та підписано без проголошення 18 червня 2020 року.

Суддя: І. Б. Чайкін