Справа № 219/1668/20
Провадження № 2/219/1564/2020
17 червня 2020 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Скорубо Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, згідно якого просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі - продажу від 22.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченком Є.М. Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі з 06.07.2011 року, але фактично не проживає в вказаній квартирі з січня 2015 року, що підтверджується актом про не проживання. На теперішній час позивачу невідомо де мешкає відповідач, в добровільному порядку він не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 березня 2020 року відкрито провадження у справі, судовий розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від неї надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечувала.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченком Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3299, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).
Пунктом 10 договору купівлі - продажу продавець стверджував, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язуються знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою в строк до 01 листопада 2019 року (а.с.8).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 185746522, сформований 22.10.2019 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Кравченком Є.М., ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу (а.с.10).
На запит суду щодо реєстрації відповідача першим заступником міського голови Савченко Т.М., повідомлено, що за даними реєстру Бахмутської міської обєднаної громади місце проживання фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано з 13.03.1996 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).
Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 17.01.2020 року, складеного комісією в складі майстра ОСОБА_5 , паспортиста ОСОБА_6 , в присутності сусідів - свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , була здійснена перевірка паспортного режиму за адресою: АДРЕСА_1 , перевіркою встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі слів сусідів останній не проживає за вказаною адресою з 2015 року і по теперішній час (а.с.11).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає.
Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 15.05.2020 року № 2702, медична документація ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 26.02.2019 року по 26.02.2020 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.44,45).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2015 року, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.М.Лапченко