Постанова

Іменем України

16 червня 2020 року

місто Київ

справа № 711/1550/17

провадження № 61-37532св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство внутрішніх справ України в особі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві, Державна казначейська служба України,

третя особа - Черкаська місцева прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року у складі судді Дунаєва С. О. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, 1 000 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди та 50 000, 00 грн - майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що у період з 11 січня 2005 року до 30 березня 2009 року він утримувався під вартою як підозрюваний (обвинувачений) у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України у кримінальній справі № 24-7152. Судовий розгляд кримінальної справи за обвинуваченням позивача закінчився 26 лютого 2014 року закриттям провадження у справі через відмову прокурора від державного обвинувачення та прийняття її судом. Відмова прокурора від обвинувачення обумовлена тим, що під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних (у тому числі позивача) у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудним обвинувачення.

Тож у період часу з 11 січня 2005 року до 26 лютого 2014 року за позивачем здійснювалося необґрунтоване кримінальне переслідування, внаслідок якого до нього застосовувалося незаконне попереднє ув`язнення протягом періоду з 11 січня 2005 року до 30 березня 2009 року.

При цьому позивач зазначив, що під час попереднього ув`язнення до нього застосовувалися тортури і катування задля отримання визнавальних свідчень у вчиненні злочину, до якого він не причетний. Внаслідок такого впливу він був доведений до нервово-психологічного стресу і вдався до суїцидальних заходів - ковтав частину від столової ложки, різав вени, голодував тощо.

Увесь час перебування під вартою на заяви та скарги позивача про застосування до нього незаконних методів фізичного впливу ніхто не реагував. Така ситуація і поводження з позивачем з боку працівників правоохоронних органів завдавали йому фізичних та моральних страждань, а перебування під вартою позбавило можливості забезпечувати свої матеріальні потреби, що обумовлює необхідність компенсувати завдану йому моральну та майнову шкоду.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - ГУ МВС України в Київській області) заперечило проти позовних вимог та у своїх запереченнях зазначило, що обставини застосування до позивача тортур чи катувань є недостовірними та не підтверджуються доказами. Відсутні і докази на підтвердження причинного зв`язку між перебуванням позивача під вартою та виникненням у нього травм, розладів та погіршення здоров`я, а відтак відсутні підстави для відшкодування шкоди. Також зазначено, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

ДКСУ також заперечила проти позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що цей державний орган та його структурні підрозділи є неналежними відповідачами, оскільки не несуть відповідальності за дії інших державних органів. До того ж зазначено, що розмір відшкодування шкоди необґрунтовано завищений.

Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві

(далі - ГУ ДКС у м. Києві) також надало суду заперечення, в яких просило відмовити у позові в повному обсязі. Зазначило, що не є учасником спірних правовідносин і не є відповідним державним органом, який здійснює казначейське обслуговування ГУ МВС в Київській області, а відтак не може нести відповідальність за дії працівників міліції. Зауважило, що безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів здійснюється ДКСУ, яка є окремою юридичною особою.

Прокурор частково заперечив проти позовних вимог та пояснив, що враховуючи результати закінчення розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , то він беззаперечно має право на відшкодування шкоди, завданої неправомірним застосуванням заходів процесуального примусу до нього, що передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Натомість така шкода має компенсуватись шляхом виплати мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом, що складає 110 місяців. Зауважив, що станом на момент розгляду справи розмір прожиткового мінімуму для працездатних громадян становить 1 762, 00 грн на місяць, а тому розмір компенсації має складати 193 820, 00 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що відсутні встановлені обставин про застосування під час тримання позивача під вартою фізичного чи психологічного насильства, тортур чи катувань. Суд першої інстанції зазначив, що факти завдання позивачем собі шкоди шляхом ковтання ложки, голодування, написання скарг та самостійне ушкодження свого здоров`я свідчать про прояв особистого протесту позивача проти дій працівників правоохоронних органів, натомість не є підтвердженням застосування до нього забороненого законом насильства з боку сторонніх осіб. Позивачем не доведено факт перебування під вартою без законних підстав та застосування до нього забороненого законом фізичного чи психологічного насильства, тому суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» судами першої інстанції та апеляційної інстанцій не розглядалися, оскільки встановлено, що позивач не дотримався порядку звернення до суду, визначеного цим Законом. Зазначили, що позивач не звертався до Васильківського районного суду Київської області в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з вимогою про відшкодування йому шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час здійснення кримінального провадження у кримінальній справі № 24-7152, а відтак такі вимоги не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства в частині, що обумовлюються такими підставами, як незаконне кримінальне переслідування.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що ним заявлено дві самостійні позовні вимоги про стягнення компенсації за шкоду, заподіяну незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також про стягнення компенсації в порядку статті 1176 ЦК України. Звертаючись з позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси, ОСОБА_1 скористався правилами альтернативної підсудності.

Вважає, що суди дійшли помилкових висновків про недоведеність позовних вимог про відшкодування шкоди відповідно до правил статті 1176 ЦК України, зазначає, що судами не врахований висновок судово-психологічної експертизи, а також не враховано, що диспозиція статті 1176 ЦК України не пов`язує факт арешту та знаходження під вартою із законністю чи незаконністю дій правоохоронних органів. Також заявник зазначає, що апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, не надав оцінку доводам апеляційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У січні 2019 року надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому ГУ ДКС у м. Києві просило оскаржувані рішення залишити без змін.

Також, у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , який надійшов у січні 2019 року, ГУ МВС України в Київській області просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суддів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 грудня 2004 року у селі Веприк Фастівського району Київській області здійснено незаконне заволодіння автотранспортом « Мітцубісі Паджеро », який належав ОСОБА_2 . За цим фактом було розпочато кримінальну справу, розслідування якої здійснювалося Фастівським районним відділом ГУ МВС в Київській області.

11 січня 2005 року у м. Бориспіль Київської області позивач був затриманий працівниками Бориспільського районного відділу ГУ МВС в Київській області. Цього ж дня був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який направлений для розгляду до суду.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2005 року ОСОБА_1 визнано винним за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та призначено покарання у вигляді адміністративного арешту на строк 15 діб.

Відповідно до постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2015 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту у зв`язку з обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України.

Строк тримання ОСОБА_1 під вартою продовжувався кілька разів.

З 25 жовтня 2006 року до 26 лютого 2014 року кримінальна справа за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину розглядалася у Васильківському міськрайонному суді Київської області різними колегіями суддів.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2009 року запобіжний захід стосовно позивача у виді тримання під вартою замінено на заставу в розмірі 20 060, 00 грн.

26 лютого 2014 року під час судового засідання прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, ухвалив постанову про відмову від обвинувачення в суді, в якій зазначив, що кримінальна справа слухається з 2005 року та до цього часу не знайшла свого законного вирішення, під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудним обвинувачення.

Васильківський міськрайонний суд Київської області 26 лютого 2014 року постановив ухвалу, якою прийнято відмову прокурора від державного обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною третьою статті 289 КК України та закрив кримінальну справу.

Загалом позивач перебував під слідством понад 9 років, з яких під вартою незаконно перебував 4 роки 2 місяці та 20 днів.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Щодо порядку для відшкодування шкоди

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення № 6/5/3/41), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що громадянинові, а у разі його смерті - його спадкоємцям відповідний орган, зазначений у пункті 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення № 6/5/3/41 для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення № 6/5/3/41, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення № 6/5/3/41 містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян.

Наведене свідчить, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Отже, внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) дійшла висновків, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди з підстав, визначених Законом України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та частин першої та другої статті 1176 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що вимоги про відшкодування шкоди у порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не підсудні суду першої інстанції, а вирішення вимог про відшкодування шкоди відповідно до правил частин першої та другої статті 1176 ЦК України судом не здійснено, судами лише досліджувалося питання наявності правових підстав для відшкодування шкоди у зв`язку з протиправними діями працівників правоохоронних органів під час тримання позивача під вартою відповідно до правил статей 1167, 1174 ЦК України.

Висновки судів про порушення позивачем правил підсудності із зазначенням, що позов мав розглядати суд, який закрив провадження у справі, є безпідставними, так як правила підсудності цієї категорії справ визначено частиною четвертою статті 110 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV), згідно з якою підсудність такої справи визначається також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позивач звернувся з самостійними позовними вимогами в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», та на підставі статті 1176 ЦК України в загальному позовному провадженні. Позивач скористався своїм процесуальним правом вибору підсудності, а тому Верховний Суд не встановив порушень, допущених позивачем, у цій частині.

Щодо відшкодування шкоди в порядку статті 1174 ЦК України

Отже, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану певними органами державної влади: органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої внаслідок застосування до ОСОБА_1 незаконного фізичного та психологічного насильства під час затримання та тримання його під вартою, тобто незаконний дій працівників правоохоронних органів щодо дотримання умов попереднього ув`язнення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин правила статей 1167, 1174, частини шостої статті 1176 ЦК України.

Висновки судів у цій частині не спростовані заявником, заявлені позовні вимоги ним не підтверджені доказами, що і стало підставою для обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову про відшкодування шкоди, заданої незаконними діями працівників правоохоронних органів щодо дотримання умов попереднього ув`язнення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

В оцінці доводів касаційної скарги, правильності оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення рішення у справі.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам у частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», та на підставі частин першої та другої статті 1176 ЦК України, не виконали основне завдання - здійснення правосуддя, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди, шкоди, заданої незаконними діями працівників правоохоронних органів щодо дотримання умов попереднього ув`язнення, Верховний Суд визнав такими, що ухвалені із дотриманням вимог про законність та обґрунтованість судового рішення, а тому підлягають залишенню без змін відповідно правил статті 410 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року у та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року у частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої особі громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», та на підставі частин першої та другої статті 1176 ЦК України скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року у частині позовних вимог про відшкодування шкоди, шкоди, заданої незаконними діями працівників правоохоронних органів щодо дотримання умов попереднього ув`язнення, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко