ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 707/2437/19
Провадження № 22-ц/821/845/20
категорія 301030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.

суддів: Бородійчука В. Г., Єльцова В. О.

секретаря: Винник І. М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Руденко Юлії Вікторівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на рухоме майно,у складі: головуючого судді Морозова В. В.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на рухоме майно.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 15 жовтня 2006 року він придбав у ОСОБА_2 автомобіль ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, за що передав останній грошові кошти в сумі 40 000 грн.

Під час розрахунку сторони домовилися в усному порядку, що згодом здійснять формальне юридичне переоформлення вищевказаного автомобіля на ОСОБА_1 . При цьому, технічний паспорт на автомобіль був переданий відповідачем йому одразу під час розрахунку з ОСОБА_2 .

Однак, після фактичної передачі йому грошей та автомобіля, ОСОБА_2 почала ухилятися від переоформлення автомобіля, обґрунтовуючи це своєю зайнятістю, а вже наприкінці 2007 року остаточно зникла, на дзвінки не відповідала.

У результаті вираження доброї волі ОСОБА_2 на відчуження автомобіля ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 , повністю розрахувавшись за вказаний автомобіль, він добросовісно заволодів ним, з подальшим наміром переоформлення, почав відкрито володіти даним автомобілем та користуватися ним.

Вважаючи автомобіль ЗАЗ 11027, реєстраційний номер НОМЕР_2 , своєю власністю він зробив фінансові вкладення в ремонт, фарбування, заміну механічних деталей, які мали значну вартість.

Зазначає, що добрий стан автомобіля підтверджено постановою про опис та арешт майна боржника від 17 листопада 2017 року в якій вказано, що автомобіль ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкоджень не має, знаходиться в доброму стані, має зимові шини, знос яких становить 10%. На сьогоднішній день зберігання вказаного автомобіля здійснюється позивачем за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, починаючи з 2006 року позивач добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє рухомим майном, тобто протягом п`яти років, зокрема з вересня 2014 - автомобілем ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а тому має право ставити питання про набуття права власності на це рухоме майно, а саме автомобіль ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006.

З моменту передачі автомобіля та по сьогоднішній день ні ОСОБА_2 , ні будь-яка інша особа жодних вимог ні матеріального, ні фізичного, ні морального характеру до нього, як до боржника, не пред`являла.

29 серпня 2019 року до нього надійшла вимога державного виконавця з Тернівського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо надання до огляду автомобіля марки ЗАЗ 11021, який описано та арештовано постановою № 49353513 від 17 листопада 2017 року державним виконавцем Криничанського РВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Вважає, що його права є порушеними, оскільки він тринадцять років добросовісно, відкрито, безперервно володів автомобілем ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, вкладав в нього власні грошові кошти.

Просив визнати за ним з 16 жовтня 2011 року право власності за набувальною давністю на рухоме майно - автомобіль ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1187, колір червоний.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 рокув задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 користуючись автомобілем, який не є його власністю, був обізнаний про власника, тому його володіння спірним майном не можна вважати добросовісним. Та обставина, що ОСОБА_1 здійснює ремонт автомобіля, постійно ним користується не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю.

Тому, в даному випадку, не можна вважати володіння рухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, оскільки він точно знав, що володіє автомобілем у якого є власник.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

25 березня 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Руденко Ю. В. подала апеляційну скаргу на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 року. Вважаючи його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони у справі фактично уклали в усній формі договір про наміри, що відповідає ст. 635 ЦК України.

Крім того, станом на дату розгляду справи та подачі апеляційної скарги відповідач жодного разу не зверталась до позивача з вимогою повернення транспортного засобу, тобто фактично визнала втрату права власності на вказаний транспортний засіб.

Зазначає, що позивач не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, оскільки до теперішнього часу перебував у впевненості, що вчинені ним та відповідачем дії спрямовані саме на виникнення підстав для набуття права власності.

В суді першої інстанції позивачем були надані документальні докази, які вказують на відкритість і безперервність володіння скаржником транспортним засобом, однак, суд першої інстанції правову оцінку їм не надавав та мотивів їх відхилення не навів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 травня 2020 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ справу призначено до розгляду на 16 червня 2020 року на 09:30 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САС003475, власником автомобіля ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_5 , об`єм двигуна 1187, колір червоний є ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно розписки від 15 жовтня 2006 року, виконаної у простій письмовій формі, ОСОБА_2 , мешканка АДРЕСА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40 000 грн у рахунок продажу автомобіля ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Зобов`язалась зняти автомобіль з обліку та переоформити на ОСОБА_1 у строк одного тижня. Автомобіль та документи на нього передає ОСОБА_1 у повне його розпорядження (а.с. 10).

Відповідно до постанови державного виконавця Криничанського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області про опис та арешт майна боржника № ВП4935351 від 17 листопада 2017 року, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме на автомобіль марки ЗАЗ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1187 (а.с. 11).

Згідно з вимогою державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 29 серпня 2019 року, ОСОБА_1 направлено вимогу про надання для огляду 12 вересня 2019 року автомобіля марки ЗАЗ НОМЕР_1 , який описано та арештовано постановою № 49353513 від 17 листопада 2017 року державним виконавцем Криничанського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с. 12).

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 01 жовтня 2019 року, ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_5 на дату оцінки складає 10 000 грн (а.с. 13-14).

Позивачем в підтвердження понесення витрат на спірний автомобіль було надано копії чеків, а саме: від 31 травня 2018 року на суму 110 грн, від 10 липня 2018 року №5 на суму 380 грн, від 14 липня 2018 року №54 на суму 1023 грн, від 06 червня 2018 року на суму 670 грн, від 03 липня 2018 року на суму 260 грн, від 13 липня 2018 року на суму 390 грн, від 30 травня 2018 року № 2358 на суму 150 грн, від 09 липня 2018 року на суму 100 грн, від 06 червня 2018 року №3 на суму 730 грн, від 06 липня 2018 року на суму 346 грн, від 10 червня 2018 року на суму 335 грн, від 14 червня 2018 року №123 на суму 80 грн, від 06 липня 2018 року на суму 300 грн, від 14 червня 2018 року на суму 120 грн, від 06 липня 2018 року на суму 180 грн, від 20 липня 2018 року на суму 125 грон, від 16 липня 2018 року на суму 3400 грн, від 10 травня 2018 року на суму 80,95 грн (а.с. 42-47).

Відповідно до членських книжок ОСОБА_1 є членом автомобільного гаражного кооперативу «Першотравневий-1» та з 1988 року платить членські внески (а.с. 68-71).

Згідно нотаріально завірених заяв від 27 листопада 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , останні підтверджують володіння автомобілем ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 , їхнім колегою по роботі ОСОБА_1 (а.с. 48-51).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

У свою чергу глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності.

Так, за змістом ст. 328 ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність (ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 211/3988/16-ц (провадження № 61-36481св18).

ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом, зазначав, що він за 40 000 грн придбав у відповідача спірний автомобіль шляхом підписання останньою розписки, після чого він добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володів даним майном.

Відповідно до 655 ст. ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється, крім положень ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (Порядок №1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пункт 12 Порядку № 1200, зокрема визначає, що оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держпродспоживслужбі бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держпродспоживслужбою - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі (п. 17 Порядку 1200).

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сторонам по справі достовірно було відомо про вищевказаний порядок, що підтверджується текстом розписки ОСОБА_5 від 15 жовтня 2006 року, де, зокрема, зазначалось, що вона зобов`язується зняти автомобіль з обліку та переоформити його на ОСОБА_1 (а.с. 10).

Тобто, позивачу було відомо про відсутність у нього, на момент передачі коштів та отримання автомобіля з технічним паспортом у фактичне користування, законних підстав для набуття права власності на спірний автомобіль, адже власником продовжувала бути відповідач.

Тому володіння позивачем ОСОБА_1 спірним автомобілем не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, у цьому випадку не застосовується, отже, підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на спірний автомобіль не вбачається.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим позивачем доказам не заслуговують на увагу адже, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вірно зазначив, що покази свідків, докази членства у гаражному кооперативі та понесення витрат на спірний транспортний засіб свідчить лише про користування ним та не дає підстав для висновку про набуття права власності на нього з підстав визначених ст. 344 ЦК України.

Посилання скаржника на те, що між сторонами по справі фактично було укладено попередній договір у відповідності до ст. 635 ЦК України, також не заслуговує на увагу, адже укладення будь-якого іншого договору, крім купівлі-продажу, не може бути підставою для переходу права власності від одного власника до іншого, в тому числі за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки поданих та досліджених судом доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції винесено відповідно до норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та із дотриманням норм процесуального права, в наслідок чого відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Руденко Юлії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 16 червня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

В. О. Єльцов