ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5449/20 Справа № 213/299/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Чубіна А.В.,

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у м. Кривому Розі, відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», (надалі ПрАТ«ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він у період в період з 17.09.1979 по 17.04.1994 працював на різних посадах шахти «Центральна» ПрАТ«ІнГЗК». Під час праці виконував тяжку роботу, показники якої перевищували нормативно допустимі, в результаті чого отримав професійне захворювання. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він отримав професійне захворювання, через що йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, біль в суглобах, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 330610 грн., які просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ«ІнГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ«ІнГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 800 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гузєв І.Г., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для вірного вирішення спірного питання, просить рішення змінити та збільшити розмір моральної шкоди до заявленого в позовних вимогах. Вважає визначений судом розмір моральної шкоди, є значно заниженим, таким, що не відповідає стражданням позивача та принципу розумності, виваженості та справедливості. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача ПрАТ «ІнГЗК» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, невірним його застосуванням, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, судом не враховано відсутність вини підприємства в заподіянні шкоди. З часу встановлення стійкої втрати працездатності позивач отримував на підприємстві щомісячні виплати на відшкодування шкоди та путівки на оздоровлення, вважають, що позивачу була відшкодована моральна шкода. Позивач є застрахованою особою, тому фонд має обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Розмір стягнутої моральної шкоди вважають завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, представника ПрАТ«ІнГЗК», який наполягав на задоволенні поданої ним апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивач з 17.09.1979 по 17.04.1994 працював у відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на посадах підземного кріпильника шахти «Центральна», підземного бурильника шпурів шахти « ІНФОРМАЦІЯ_1 », каменяра у відділі капітального будівництва на час будівництва МЖК, на шахті «Центральна» підземним кріпильником на дільниці ремонтно-відновлювальних робіт, учнем машиніста екскаватора, на дробильній фабриці кріпильником та кріпильником на підземному тракті в кар`єрі. 17 квітня 1994 року звільнений за ст. 40 п.2 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності. З 28.02.1996 позивач працював кріпильником на підземному тракті в кар`єрі основної виробничої дільниці ПрАТ «ІнГЗК». Звільнений 14.05.1997 за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с. 27-32).

Згідно акту розслідування професійного захворювання від 03.01.1995 проведено розслідування хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 . Відповідно до пункту 14 акту професійне захворювання його виникло через недосконалість технологічного процесу роботи бурильника свердловин і кріпильником на підземних роботах шахти «Центральна» ІнГЗК, перенесення та підняття важких предметів, вагою більше 30 кг. Згідно п. 15 акту причиною професійного захворювання ОСОБА_1 визнано тривалу роботу16 років 8 міс., пов`язану з підняттям та перенесенням вантажів, що перевищує допустимі норми (а.с. 20-21).

При первинному огляді ЛТЕК 01.02.1995 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 70 % у зв`язку професійним захворюванням та друга група інвалідності (а. с. 11).

При повторному огляді ЛТЕК 09.01.1996 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60 % у зв`язку професійним захворюванням та третя група інвалідності (а. с. 11).

Позивач періодично проходив переогляди, останній раз згідно з висновком МСЕК від 29.01.2008 встановлено 40 % втрати професійної працездатності з 01.02.2008 безстроково та третю групу інвалідності (а.с. 18-19).

Згідно наданих позивачем виписних епікризів, видно що позивач проходить періодичні лікування з приводу отриманог професійного захворювання: радикулопатія попереково-крижова з вираженими (3 ст.) статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами (а.с. 23-26).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що, професійне захворювання отримане позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, у зв`язку із чим поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на ПрАТ «ІнГЗК».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ВТЕК встановлено 70% втрати професійної працездатності у лютому 1995 р., тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги та застосовані судом.

На час виникнення спірних правовідносин, отримання позивачем виробничої травми, втрата працездатності не встановлювалась, відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось статтею 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Отже, посилання представника відповідача ПрАТ «ІнГЗК» проведення позивачу грошових виплат в період з 01.01.1995 по 01.01.1996, з 01.01.1996 по 01.02.1997, з 01.02.1998 по 01.02.1999, з 01.06.2000 по 01.02.2002 та з 01.01.2001 по 01.02.2002 в рахунок відшкодування шкоди за втрату професійної працездатності, можливість отримати путівки для оздоровлення; виплата одноразової грошової допомоги, не виключають право позивача на отримання від відповідача компенсації моральної шкоди. Докази отримання ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди від відповідача матеріали справи не містять.

У відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що діяла на час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

На день ухвалення рішення суду Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» встановлено, мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи становить 4723 грн. Отже мінімально визначений законом розмір моральної шкоди має становити 23615 грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач ОСОБА_2 характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Беручи до уваги тяжкість завданої позивачу моральної шкоди, яку він отримав внаслідок професійного захворювання, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили їх незворотність, початковий рівень втрати працездатності 70% та вставлення другої групи інвалідності, в подальшому поліпшення стану здоров`я позивача та зменшенню відсоток втрати працездатності до 40% та встановлення 3 групи інвалідності, загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача більше 19 років, з них в умовах впливу шкідливих факторів виробничого процесу 16 років 8 міс, колегія суддів, вважає що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому відхиляє доводи апеляційної скарги як представника позивача, так і відповідача.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича та відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 16 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: