Справа № 750/1016/20
Провадження № 2/750/545/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

головуючого судді Требух Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Будаш М.В.,

справа №750/1016/20

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним

за участі позивача, її представника адвоката Леонова О.Є., відповідача,-

в с т а н о в и в:

04.02.2020 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Леонова О.Є. звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 06.05.1994 року. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Нормальні стосунки у сім`ї існували до 2016 року. 18.07.2016 року з ініціативи відповідача був укладений шлюбних договір, в якому зокрема зазначалось, що «нерухоме майно, яке буде набуте (куплене, обміняне і т.д.) під час шлюбу вважається особистою власністю того на чиє ім.»я воно буде оформлено. Це право буде зберігатись і в разі, коли один з нас буде займатися веденням домашнього господарства, доглядати за дітьми чи з інших поважних причин не буде мати самостійного доходу». Перед підписанням шлюбного договору відповідач запевняв, що планує придбати квартири спільним дітям, тому вона не заперечувала щодо підписання шлюбного договору. 20.02.2019 року відповідач набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що фактично відбувся перехід прав власності до одного з подружжя на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, що суперечить вимогам законодавства і заборона про що передбачена ст..97 СК України. Також вказує на ту обставину, що вказаний шлюбний договір ставить її (дружину) у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки відповідач набув право власності на 2 квартири під час шлюбу, чим надзвичайно погіршив її матеріальне становище.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує, вказує на той факт, що шлюбним договором не передбачалася передача у власність одному з подружжя нерухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації, позивачем також не доведено той факт, що шлюбний договір поставив її у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Вказує на те, що позивач забезпечена житлом і має стабільний дохід.

Ухвалою деснянського районного суду м.Чернігова від 14.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач, її представник позов підтрималиі просили суд його задовольнити.

Відповідач в задоволенні позову просив відмовити.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони зареєстрували шлюб 06.05.1994 року, який на день розгляду справи в суді не розірваний. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зі слів позивача стосунки в сім`ї погіршилися з 2016 року.

18 липня 2016 року між сторонами було укладено шлюбний договір, за умов якого:

«1. Нерухоме майно, яке буде набуте (куплене, обміняне і т.д.) під час шлюбу вважається особистою власністю того на чиє ім.»я воно буде оформлено. Це право буде зберігатись і в разі, коли один з нас буде займатися веденням домашнього господарства, доглядати за дітьми чи з інших поважних причин не буде мати самостійного доходу.

2. До іншого майна, яке буде набуте нами під час шлюбу, на ім.»я обох, незалежно від того, на чиї кошти воно придбано, встановлюється режим спільної сумісної власності.

3. Все майно, яке набуте подружжям під час зареєстрованого шлюбу до укладання цього договору є спільним майном подружжя.

4. Все майно, набуте гр.. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 до шлюбу, або одержане одним з них під час шлюбу у порядку успадкування чи дарування, є особистою власністю того з подружжя, ким воно успадковане чи кому подароване, та якщо це майно буде обміняне на інше майно і цей факт буде підтверджений нотаріально оформленим договором міни, новопридбане майно також буде вважатися особистою власність гр.. ОСОБА_2 та гр.. ОСОБА_1 .»

Вищевказаний шлюбний договір було посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №876.

Як вбачається з матеріалів справи до укладання шлюбного договорами під час перебування сторін у шлюбі була придбана 30.08.2001 року трикімнатна квартира в будинку АДРЕСА_2 , яка в силу положень пункту 3 Шлюбного договору є спільним майном подружжя.

В подальшому, майже через три роки після укладення Шлюбного договору відповідачем ОСОБА_2 було придбано дві квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . І лише після придбання відповідачем вказаних квартир, а саме 04.02.2020 року, позивач звернулась до суду з позовом про визнання укладеного 18.07.2016 року Шлюбного договору недійсним, посилаючись на те, що згідно договору переходить право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації і вказаний договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки за укладеним між сторонами шлюбним договором право власності на майно не передавалось, а лише визначався правовий режим майна, яке набуте в період шлюбу між ними. Угода не суперечить закону, перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався.

Умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін. При його укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача щодо її перебування в надзвичайно невигідному матеріальному становищі, не доведено, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для неї умови шлюбного договору та яким чином зазначений договір порушує її права.

Отже, за вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.12, 13, 81, 258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання шлюбного договору недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення виготовлено 14.06.2020 року.

Суддя Н.В.Требух