судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська
Статтею 293 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у порядку окремого провадження про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
За змістом ч. 1 ст. 35 ЦПК України, питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
Згідно із ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Так, при розгляді справи Самарським районним судом м. Дніпропетровська в порядку окремого провадження за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради більшістю голосів, вирішено примусово госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.
Проте, я, як головуючий суддя по даній справі, категорично не погоджуюсь з таким рішення з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, за висновком комісії лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради хворий ОСОБА_1 потребував примусової госпіталізації до психіатричного закладу для лікування у зв`язку з наявністю у нього попередньо встановленого діагнозу: «біполярний афективний розлад з психотичними симптомами», який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Так, можливо, 11 червня 2020 року під час госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричної лікарні останній дійсно був агресивний, напружений, погрожував та казав, що його переслідують.
Проте, у виїзному судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави для госпіталізації ОСОБА_1 , як зокрема, прояви реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, оскільки, як пояснив ОСОБА_1 того дня, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 червня 2020 року, він просто йшов повз відділ поліції в м. Новомосковську та у зв`язку з зневодненням йому стало погано, через що він втратив свідомість.
Хоча представник психіатричного закладу та лікар-психіатр і підтримали заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, проте агресивності та напруженості на момент розгляду справи останній не проявляв, а обставини зазначені у висновку комісії лікарів та поясненнях батька заінтересованої особи в ході розгляду не підтвердились.
Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».
Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.
Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.
Стаття 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.
Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на недоведеність у судовому засіданні небезпеки ОСОБА_1 для себе та оточуючих, тобто відсутності доказів зазначених у заяві обставин вважаю, що у задоволенні заяви слід було відмовити.
Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук