Справа №591/3505/17
Провадження № 2/642/212/20
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2020 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Гнатенко Г.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Мельничук О.А. ,

представників третьої особи: Кошеленко В.В., Гусак Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Прокуратури Сумської області, третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Сумській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури , -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Сумській області, Прокуратури Сумської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що Наказом Державної податкової служби у Сумській області Державної податкової служби України № 79-0 від 28.03.2012 він був призначений на посаду начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах, звільнений в порядку переведення з посади начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ в м, Суми, та встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом. Прокуратурою Сумської області йому було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України, та наказом Державної податкової служби у Сумській області ДПСУ від 03 травня 2012 року №111-0, винесеного на підставі постанови слідчого прокуратури Сумської області Гуменного О.В. від 24.04.2012, ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади - начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах, до скасування відсторонення від посади відповідною постановою слідчого (прокурора). Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 він був визнаний невинним у пред`явленому звинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю вини. Вказаним вироком був скасований обраний під час досудового розслідування у відношенні нього запобіжний захід - підписка про невиїзд з постійного місця проживання, скасований арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Сумської області про відсторонення позивача від посади, скасовано арешт, накладений постановою слідчого на його майно, та арештоване майно повернуто ОСОБА_1 Наказом Головного Управління Міндоходів у Сумській області Міністерства доходів і зборів України від 30.07.2015 №20-о у зв`язку з набранням чинності вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 позивач був зарахований у розпорядження Головного Управління Міндоходів у Сумській області. Наказом Головного Управління ДФС У Сумській області №195-о від 25.08.2015 його було призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом. В цьому наказі ОСОБА_1 визначено стаж для виплати винагороди за вислугу років станом на 25 серпня 2015 року - 22 роки 06 місяців 07 днів. Згідно наданих довідок про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 20.09.2016 № 42939/8/18-19-05 та від 25.10.2016 № 10975/ 10/19-29-05-56, в період відсторонення від займаної посади (з 03.05.2015 по 24.08.2015) нарахування оплати праці не проводилось. Оскільки він був звільнений незаконно наказом Державної податкової служби у Сумській області ДПСУ від 03 травня 2012 року №111-0 (що підтверджується виправдовувальним вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 ) термін вимушеного прогулу повинен рахуватись - з дня відсторонення з 03.05.2012 по день поновлення на роботі 24.08.2015. Згідно листа ХНДІСЕ ім. проф.. Бокаріуса від 19.12.2016 був наданий висновок експертного економічного дослідження № 13915 від 28.02.2017, у відповідності до якого станом на лютий 2017 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 по 24.08.2015 з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати обчислено в загальній сумі 136447, 26 грн., оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки обчислена в загальній сумі 9593,34грн., матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки обчислена в загальній сумі 8338,14 грн. За проведення зазначеного експертного дослідження позивачем були сплачені кошти в розмірі 3963,60 грн. З ГУ ДФС у Сумській області ДФС України позивач отримав відмову в відшкодуванні заробітної плати за час вимушеного прогулу. Для захисту прав позивач звертався за правовою допомогою до адвоката, вартість послуг якого склала 10000 грн. Таким чином, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу була спричинена матеріальна шкода в розмірі 168342,34 грн. Крім того, позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась в наступному. Позивач був відсторонений від займаної посади та відносно нього було застосовано запобіжний захід - підписка про невиїзд, що спричинило моральні страждання, порушило його нормальні життєві зв`язки. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності негативно відобразилось на його кар`єрі, та позбавило подальшої реалізації як службовця. Під час досудового розслідування та слухання справи в суді позивач вимушений був заробляти на життя випадковими заробітками, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини. Притягнення до кримінальної відповідальності призвело до зниження престижу позивача та ділової репутації, що постійно супроводжувалось відчуттям принизливості, розчарування, несправедливості. Обраний у відношенні нього запобіжний захід - підписка про невиїзд позбавляла позивача можливості вільно пересуватись , розпоряджатись своїм майном, що створювало дискомфорт та порушувало звичайний уклад життя. Крім того, позивач у зв`язку зі звільненням не міг надавати своїм двом на той час неповнолітнім дітям нормальне необхідне для їх віку забезпечення, не міг забезпечити необхідний відпочинок родині влітку, що негативно впливало на його стан здоров`я, оскільки постійно знаходився у стресі та дуже нервував. Враховуючі період перебування позивача під слідством та судом - 2 роки 10 місяців 14 днів, та враховуючі конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки, та інші негативні впливи внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 оцінює розмір відшкодування не менше 1500000 грн., які вважає разом з сумою матеріального відшкодування у розмірі 168342,34 грн. за необхідне стягнути з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області за рахунок Державного бюджету України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 липня 2017 року відкрито провадження у справі.

10 серпня 2017 року представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області надав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки до компетенції вказаного органу не належить відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень. Вирішення даного питання відноситься до виключної компетенції Державної Казначейської служби України (центральний рівень). Також зазначено, що у разі встановлення факту заподіяння шкоди суд має винести рішення про стягнення коштів з державного бюджету України, а не з окремої юридичної особи публічного права, яка здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України. Також заперечує проти позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходить при визначенні моральної шкоди саме в розмірі 1500000,00 грн., крім того не було надано доказів звернення до відповідних органів з вимогою про відшкодування витрат на правову допомогу. Представник відповідача заперечує проти наданого на підтвердження розрахунку заборгованості щодо грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу висновку експертного економічного дослідження ХНДІСЕ ім. Бокаріуса, який повинен бути зроблений на вимогу суду в разі такої необхідності, а експерти попереджені про кримінальну відповідальність. Крім того, зазначено про наявність помилок в розрахунках та безпідставне включення сум коштів на замовлення висновку до витрат, понесених позивачем.

22 серпня 2017 року на адресу Зарічного районного суду м. Суми надійшли заперечення представника відповідача - Прокуратури Сумської області, в яких вважає її неналежним відповідачем по справі, вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури такою, що підлягає частковому задоволенню, а решту вимог необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Вважає, що позовні вимоги стосовно відшкодування грошового забезпечення за час відсторонення від роботи є безпідставними у зв`язку з недотриманням позивачем визначеного законодавством порядку відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, і з даною вимогою позивач повинен був звернутися до Ленінського районного суду м. Харкова, який мав визначити розмір матеріальної шкоди та постановити відповідну ухвалу. Таким чином вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, тому в цій частині провадження у справі повинно бути закритим. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди вважав справедливим та обґрунтованим стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць його перебування під слідством та судом. В обґрунтування заперечень проти заявленої вимоги про стягнення витрат на правову допомогу зазначено, що позивачем не підтверджено належним чином суми витрат на оплату правової допомоги, що заявлена до стягнення, та її фактичне виконання.

31 січня 2018 року представник відповідача Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області надав письмовий відзив по справі. У відзиві представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що згідно положень ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 6 Положення вирішувати питання щодо наявності шкоди, її розміру та порядку її відшкодування позивачеві повинен Ленінський районний суд м. Харкова, який ухвалив виправдовувальний вирок відносно ОСОБА_1

16 січня 2019 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми постановлено передати дану справу на розгляд до Ленінського районного суду м. Харкова за підсудністю. Постановою Сумського апеляційного суду від 06 березня 2019 року вказану ухвалу залишено без змін.

25 березня 2019 року дана справа прийнята до провадження Ленінським районним судом м Харкова.

03 травня 2019 року на адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшов відзив представника відповідача - Прокуратури Сумської області, в яких вважає, що вимоги ОСОБА_1 стосовно відшкодування грошового забезпечення за час відсторонення від роботи є необґрунтованими. Щодо висновку експертного економічного дослідження № 13915

від 28.02.2017, вважав, що надані для дослідження матеріали не містять необхідних

первісних даних, у довідках про розмір нарахованого заробітку зазначені

неоднозначні дані, а тому вказаний висновок не може бути беззаперечним

доказом у вказаній справі. Витрати позивача за проведення експертного економічного дослідження в 3963,60 грн. згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України є судовими

витратами, у зв`язку з чим питання стосовно відшкодування позивачу вартості цих витрат підлягає вирішенню відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Також позивачем не підтверджено належним чином суму витрат на професійну правничу допомогу та відсутнє обґрунтування вимог в частині розміру заподіяної моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2019 року визнано обов`язковою явку в судове засідання представника відповідача Державної казначейської служби України в особі Державної казначейської служби у Сумській області, та представника відповідача Головного управління ДФС у Сумській області.

01 листопада 2019 року представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області надав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначено, що вимога позивача про стягнення з Казначейства в особі Головного управління, а не з державного бюджету, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку є помилковою, а стягнення шкоди з Казначейства є неприпустимим, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів, що підтверджується постановою Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 по справі №199/6713/14-ц, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі №210/327/15-ц. Окрім цього, процесуальний закон не встановлює необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись (постанова Великої Палати Верховного Суду по справі №910/23967/16. Також зазначив по відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження протиправної поведінки у діях відповідачів.

01 листопада 2019 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова було замінено первісного відповідача Головне управління ДФС у Сумській області на належного відповідача -Головне управління ДПС у Сумській області.

13 січня 2020 року позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій він остаточно просить стягнути на його користь з Держави Україна в особі Казначейської служби України , Прокуратури Сумської області відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 16834234 грн., з яких - грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 по 24.08.2015 з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати в загальній сумі 136 447,26 грн. (при цьому оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки складає 9593,34 грн., матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки складає 8338,14 грн.), витрати за проведення експертного дослідження складають 3963,60 грн., витрати на правову допомогу складають 10000 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди просить стягнути 1500000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету.

Позивач та його представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненому позові.

Представник Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області - Пузіков В.А. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив залишити позов без задоволення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Представник Головного управління ДПС у Сумській області в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях.

Представник Прокуратури Сумської області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив залишити позов без задоволення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Наказом Державної податкової служби у Сумській області Державної податкової служби України № 79-0 від 28.03.2012 ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах, звільнений в порядку переведення з посади начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ в м. Суми, та встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом.

Прокуратурою Сумської області ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України, та наказом Державної податкової служби у Сумській області ДПСУ від 03 травня 2012 року №111-0, винесеного на підставі постанови слідчого прокуратури Сумської області Гуменного О.В. від 24.04.2012, ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади - начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах, до скасування відсторонення від посади відповідною постановою слідчого (прокурора).

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 ОСОБА_1 був визнаний невинним у пред`явленому звинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю вини. Вказаним вироком був скасований обраний під час досудового розслідування у відношенні нього запобіжний захід - підписка про невиїзд з постійного місця проживання, скасований арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Сумської області про відсторонення позивача від посади, скасовано арешт, накладений постановою слідчого на його майно, та арештоване майно повернуто ОСОБА_1

Наказом Головного Управління Міндоходів у Сумській області Міністерства доходів і зборів України від 30.07.2015 №20-о у зв`язку з набранням чинності вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 позивач був зарахований у розпорядження Головного Управління Міндоходів у Сумській області.

Наказом Головного Управління ДФС У Сумській області №195-о від 25.08.2015 його було призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом. В цьому наказі ОСОБА_1 визначено стаж для виплати винагороди за вислугу років станом на 23 травня 2017 року - 24 роки 01 місяців 13 днів.

Відповідно до ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, виправдовувальний вирок, ухвалений відносно ОСОБА_1 , дає підстави позивачу вимагати відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Згідно наданих довідок про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 20.09.2016 № 42939/8/18-19-05 та від 25.10.2016 № 10975/ 10/19-29-05-56, в період відсторонення від займаної посади (з 03.05.2015 по 24.08.2015) нарахування оплати праці не проводилось. Оскільки він був звільнений незаконно наказом Державної податкової служби у Сумській області ДПСУ від 03 травня 2012 року №111-0 (що підтверджується виправдовувальним вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 ) термін вимушеного прогулу повинен рахуватись - з дня відсторонення з 03.05.2012 по день поновлення на роботі 24.08.2015.

28 лютого 2017 року ХНДІСЕ ім. проф. М.С.Бокаріуса був складений висновок експертного економічного дослідження № 13915, згідно якого станом на лютий 2017 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 по 24.08.2015 з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати обчислено в загальній сумі 136447,26 грн., станом на лютий 2017 року оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки обчислена в загальній сумі 9593,34 грн., матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки обчислена в загальній сумі 8338,14 грн.

Разом з тим, суд вважає, що вказаний висновок, складений 28.02.2017 за листом позивача від 19.12.2016, не може бути визнаний належним і допустимим доказом на підтвердження суми матеріальної шкоди з огляду на наступне.

Так, ст. 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку експертного економічного дослідження №13915 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Крім того, можливість складання висновку за зверненням учасника справи на момент складання вказаного висновку передбачена ще не була, оскільки така можливість була передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності такими змінами до ЦПК України, в тому числі, в частині викладення ст. 106 цього Кодексу у вищевказаній редакції.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Враховуючи те, що висновок експерта не є належним та допустимим доказом, суд вважає недоведеним розмір матеріальної шкоди, тому позовні вимоги про стягнення матеріального відшкодування та вартості проведеного експертного дослідження задоволенню не підлягають.

Стосовно заявленої вимоги про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 06 вересня 2016 року було укладено угоду про надання правової допомоги №1-40 з адвокатом Враговою І.І., предметом якого було надання правової допомоги ОСОБА_1 по цивільній справі до ДКС України, Прокуратури Сумської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначена сума гонорару за надану правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

В якості підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано розрахунок суми гонорару за надану про правову допомогу зі змістом погодинно виконаної роботи та її характеру, а також квитанція №12 від 06.09.2016 про фактичну передачу зазначеної суми позивачем адвокату Враговій І.І.

Таким чином, розмір понесених позивачем судових витрат по даній справі на правову допомогу складає 10000,00 грн.

Враховуючи викладене, 10000,00 грн. витрат на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з п. 5 ст. 3 вказаного Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Відповідно до ч.ч. 5 та 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення судового рішення згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» становить 4723 грн.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує, що до ОСОБА_1 незаконно було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця мешкання протягом тривалого часу, зазначені обставини дійсно впливали на душевний стан позивача, змушували його нервувати, створили позивачу дискомфорт, порушили його звичайний уклад життя, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків зі своєю родиною, неможливістю надання необхідної допомоги, та навпаки покладенням на родину додаткових майнових втрат та фізичних зусиль дружини, що також вплинуло на стан здоров`я позивача, у зв`язку з чим суд вважає, що моральна шкода позивачу була заподіяна.

При визначенні розміру моральної шкоди суд також виходить із вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» і вважає за необхідне визначити її розмір в межах одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, а не як просив позивач у позовних вимогах до дати зарахування його у розпорядження ГУ Міндоходів у Сумській області.

Так, позивач незаконно перебував під слідством з 03 травня 2012 року, тобто з дати пред`явлення обвинувачення, до 16 липня 2015 року, тобто до дня набрання чинності виправдовувальним вироком, що у сукупності становить 3 роки 2 місяці 14 днів.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 181678,02., яка розраховувалась, шляхом помноження мінімального розміру заробітної плати на час ухвалення судового рішення згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік» 4723 грн. на кожен місяць перебування під слідством (3 роки 2 місяці 14 днів, тобто 38 місяців 14 днів), а саме:

1)38 місяців * 4723 грн. = 179474 грн.;

2) 4723 грн. / 30 днів = 157,43 грн (за день);

3) 157,43 грн. * 14 дні = 2204,02 грн.;

4) 179474 грн. + 2204,02 грн. = 181678 грн. 02 коп.

Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.

Доводи представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що Державна казначейська служба України не повинна нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади, суд вважає необґрунтованими враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, Державна казначейська служба України є лише тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.

Посилання представників відповідачів на той факт, що моральна шкода позивачем не доведена, суд вважає безпідставним, оскільки будь-яке порушення конституційного, цивільного права, чи охоронюваного законом інтересу спричиняє моральну шкоду. Предметом доказування в цьому випадку є глибина моральної шкоди, від якої залежить її розмір та форма відшкодування.

Посилання представника Державної казначейської служби України на необхідність визначення розміру моральної шкоди виходячи не з мінімальної заробітної плати, а з суми 1600 грн., суд вважає необґрунтованими.

Так, в п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про винесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року дійсно зазначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600 грн.

Однак, як вбачається зі змісту даної норми закону, вона розповсюджується саме на ті правовідносини, коли мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. У даному випадку йде мова не про здійснення позивачу виплати, а про відшкодування йому шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, тобто між сторонами виникли деліктні правовідносини, на які вищезазначена норма не розповсюджується.

На думку суду саме з цим пов`язано те, що до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» відповідних змін не було внесено і розмір моральної шкоди визначається виходячи з розміру заробітної плати.

Позовні вимоги позивача до Прокуратури Сумської області про відшкодування моральної шкоди, причиненої незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратури, не підлягають задоволенню, оскільки зазначений державний орган не є належним відповідачем по справі.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та моральну шкоду в розмірі 181678 грн. 02 коп. необхідно стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 .

Судовий збір за подання зазначеної позовної заяви позивачем не сплачується, у зв`язку з чим і поверненню позивачу не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 13, 78, 81, 83, 137, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 2, 16, 23, 170, 1176 ЦК України, ст.ст. 1-3, 5, 6, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Прокуратури Сумської області, третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Сумській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду, спричинену незаконними діями органами досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 181678 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот сімдесят вісім) грн. 02 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

В решті вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: В.Г.Пашнєв