Номер провадження: 22-ц/813/5621/20
Номер справи місцевого суду: 495/7201/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» та ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» (далі - ДЗ ДССС «Затока»), в якому просила суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення її з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» з 12.08.2016 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строку трудового договору; поновити її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи; стягнути з ДЗ ДССС «Затока» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.08.2016 року до дня поновлення на роботі та стягнути з ДЗ ДССС «Затока» на її користь компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. (т.1, а.с 1-15).

09 січня 2018 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (суддя Прийомова О.Ю.) позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока» з 12 серпня 2016 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на посаді вихователя педагогічної частини Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Державного закладу «Дитячий спеціалізований /спеціальний/ санаторій «Затока», місцезнаходження: 67772, Одеська область, м. Білгород - Дністровський смт. Затока, вул. Приморська, 3, код 01981997, МФО 828011 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. (т.1. а.с 234-244).

30 січня 2018 року не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення з ДЗ ДССС «Затока» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та у вказаній частині ухвалити нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити; в частині визнання незаконним та скасування наказу головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 р. № 368-К рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року залишити без змін; в частині поновлення її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» оскаржуване рішення змінити, вказавши в резолютивній частині про поновлення її на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом та виключивши з мотивувальної частини висновок про те, що її було переведено на повну ставку вихователя на період відпустки за основним місцем роботи, внаслідок чого трудовий договір змінився з безстрокового на строковий (т.2, а.с 247-251).

08 лютого 2018 року не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ДЗ ДССС «Затока» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДЗ ДССС «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити у повному обсязі (а.с 2-8).

17 жовтня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду (головуючий - суддя Цюра Т.В., судді Сегеда С.М., Гірняк Л.А.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» залишено без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди залишено без змін (т.2, а.с 59-69).

08 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову (т.2, а.с 87-92).

29 січня 2020 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с 110-115).

Враховуючи, що провадження по справі за апеляційними скаргами було відкрито, апеляційні скарги Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» та ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди були прийняті до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з незаконності виданого наказу № 368-К від 12 серпня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» за наявності ряду порушень. Зокрема, звільнення відбулось у період дії строкового трудового договору та під час тимчасової непрацездатності позивача. У зв`язку із визнанням зазначеного наказу незаконним суд першої інстанцій дійшов висновку про поновлення позивача на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу, за відсутності такого у зв`язку із свідомим переведенням ОСОБА_1 на посаду вихователя на повну ставку на період її щорічної відпустки за основним місцем роботи.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо згоди ОСОБА_1 на переведення на строковий трудовий договір та відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди незаконними діями відповідача, та звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Верховний суд в мотивувальній частині постанови від 29 січня 2020 року зазначив, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення доводів апеляційної скарги позивача щодо відсутності в неї наміру на укладення строкового трудового договору та залишив без реагування її посилання на те, що за її заявою відбулась лише зміна режиму робочого часу. Таким чином, апеляційний суд не забезпечив у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист прав осіб, які беруть участь у справі, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів. Також Верховний Суд зазначив, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Окрім цього касаційний суд зазначив, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників. Отже, при новому розгляді справи, суду першої інстанції необхідно надати належну правову оцінку застосуванню статті 237-1 КЗпП України до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно трудової книжки ОСОБА_1 , з 01.06.2014 року основним місцем роботи позивача є посада викладача в Старокозацькій дитячій музичній школі /наказ від 01.06.2014 року № 05А-2014/К (а.с.10).

Згідно витягу з наказу № 01-2016/В «Про надання щорічної та додаткової відпустки працівникам Старокозацької дитячої музичної школи», ОСОБА_1 згідно заяви від 03.06.2016 року, за період роботи з 01.09.2015-31.05.2016 року надано відпустку з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року (а.с.11).

З 04.06.2016 року позивачку було прийнято на роботу на посаду вихователя педагогічної частини державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом на підставі наказу №265-К від 03.06.2016 року (а.с.80).

17.06.2016 року згідно заяви ОСОБА_1 на підставі наказу № 281-К від 17.06.2016 року, позивачку переведено на ставку вихователя на період щорічної відпустки за основним місцем роботи з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року /наказ № 01-2016/В від 03.06.2016 року, виданий Старокозацькою дитячою музичною школою з оплатою згідно штатного розпису (а.с.82).

Наказом № 368-К від 12.08.2016 року, звільнено 12.08.2016 року ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» - за ст. 36 п. 2 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.14).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції виходив з того, що 17.06.2016 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я Головного лікаря ДЗ «ДССС «Затока» ОСОБА_2 , у якій просила перевести її на ставку вихователя на період відпуски за основним місцем роботи з 17.06.2016 року, отже свою волю на укладення строкового трудового договору-контракту та його припинення після закінчення строку, на який він був укладений виявила (т.1, а.с. а.с.81).

У відповідності до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 КЗпП України, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно усталеної судової практики переведенням на іншу роботу вважається доручення працівнику роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Однак, зі змісту відповідної заяви встановити виявлення волі позивачки на припинення безстрокового трудового договору та укладення строкового трудового договору-контракту встановити неможливо. Натомість, як вбачається із вказаної заяви звертаючись до головного лікаря ГУ ДССУ «Затока» ОСОБА_1 просила лише змінити тривалість робочого часу на період щорічної відпустки за основним місцем роботи, що не свідчило про її бажання розірвати безстроковий трудовий договір та укласти строковий договір-контракт.

Окрім цього в ч. 2 ст. 23 КЗпП України йдеться про урахування інтересу працівника, а не про його згоду. В контексті цієї норми права поняття «за згодою працівника» і « з урахуванням інтересів працівника» не є тотожними. Якщо укладення строкового трудового договору відбулось всупереч інтересам працівника, що мало місце в справі, що розглядається, його згода на запропоновану роботодавцем вказану зміну умов трудового договору, не має правового значення.

Отже, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 23 КЗпП України в конкретному випадку ГУ ДССУ «Затока», укладаючи строковий трудовий договір з позивачем, не дотрималось вимог чинного трудового законодавства щодо умов для укладення строкового трудового договору, які були відсутні.

ГУ ДССУ «Затока» не доведено, що строковий трудовий договір з позивачем, враховуючи її посаду, укладено у відповідності до вимог статті 23 КЗпП України, а відтак умова трудового договору про строк є незаконною.

Оскільки наказ про звільнення позивача визнається судом незаконним та скасовується, а з заяви позивача від 17.06.02016 року та наказу №281-К від 17.06.2016 року вбачається, що сторонами було погоджено переведення ОСОБА_1 на повну ставку лише з 17.06.2016 року по 13.08.2016 року, позивач підлягає поновленню на роботі на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи.

Стаття 235 КЗпП України визначає, що працівнику, звільненому без законної підстави, виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У цій справі період вимушеного прогулу (з 13 серпня 2016 року (наступний день після звільнення) по 16.06.2020 року (дату винесення судового рішення про поновлення на роботі).

Щодо посилання відповідача у апеляційній скарзі, що позивачка перебувала на своєму робочому місці в ДЗ «ДССС «Затока» та відпрацювала дві зміни, а саме 10.08.2016 року та 12.08.2016 року, що підтверджується Журналом прийому передачі дітей, в якому міститься особистий підпис позивача про прийняття дітей під час своєї зміни 12.08.2016 року, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що 10.08.2016 року завідуючою педагогічної частини ОСОБА_3 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність вийти на зміну ще й 12.08.2016 року, тобто в дату не передбачену графіком роботи на серпень 2016 року.

12.08.2016 року ОСОБА_1 , перебуваючи у хворобливому стані (бронхіт, згідно лікарняного листа), змушена була вийти на роботу, де їй і було вручено спірний наказ про припинення строкового трудового договору.

Таким чином, матеріалами справи достовірно встановлено, що звільнення позивача у порушення ч.3 ст. 40 КЗпП України відбулось у період перебування працівника на лікарняному, тобто у період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на Лист від 31.01.2012 року № 30/13/133-12 Міністерства соціальної політики про те, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці є також необґрунтованими, оскільки строк трудового договору на момент звільнення ОСОБА_1 не закінчився.

Отже, доводи апеляційної скарги ДЗ ДССС «Затока» про те, що ОСОБА_1 була звільнена в останній робочий день є неспроможними.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним, скасування наказу головного лікаря ДЗ ДССС «Затока» від 12.08.2016 року № 368-К про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» з 12.08.2016 року, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.08.2016 року та поновлення на роботі на посаді вихователя педагогічної частини ДЗ ДССС «Затока» на 0,5 ставки за сумісництвом з відробленням робочого часу, згідно затвердженого графіку роботи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилань ОСОБА_1 на необґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні її позовної вимоги про відшкодування завданої їй моральної шкоди незаконними діями відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач зверталась до відповідача з вимогами про поновлення на роботі, однак враховуючи, що ДЗ ДССС «Затока» було порушено трудові права ОСОБА_1 в зв`язку зі звільненням, через що був порушений звичайний ритм життя позивача, втрата нею додаткового доходу на довгий час відобразилась на її побуті і як наслідок на її психологічному стані, висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині відмови відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині з ДЗ стягнення з ДССС «Затока» на її користь компенсації завданої моральної шкоди та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 3000 грн, таким що узгоджуються з нормами чинного законодавства та відповідає матеріалам справи.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 та відмовляє у задоволенні апеляційної скарги ДССС «Затока», оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує у частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та ухвалює нове рішення про їх часткове задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» залишити задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення року по справі за позовом задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2018 року скасувати у частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» (код ЄДРПОУ 0198997, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.06.2016 року по 16.06.2020 року.

Стягнути з Державного закладу «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» (код ЄДРПОУ 0198997, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

16.06.2020 року м. Одеса