УХВАЛА
10.06.2020 року Провадження №6/425/19/20
Справа №425/4475/15-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Брудницька О.В., учасники справи: представник стягувача - ОСОБА_1 , представник боржника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання,
В судове засідання сторони не з`явились, причин неявки суду не повідомили, про день, час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином. У заявах поданих суду просили справу розглянути без їх участі.
Тож, враховуючи неявку учасників справи, на підставі положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Позиція стягувача полягала у тому, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 11 березня 2016 року з ОСОБА_3 було стягнуто борг та судові витрати на користь ТОВ "Дата Майнінг Груп". Але 04 грудня 2017 року у виконавчому провадженні було замінено первісного стягувача на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». І хоча агенція зверталась до суду із заявами про надання виконавчого листа 31 серпня 2018 року, 18 лютого 2019 року та 24 січня 2020 року, він був виданий судом тільки 24 лютого 2020 року, тобто поза межами встановленого законом трьох річного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Але пропуск цього строку мав місце з поважних причин. І оскільки станом на дату звернення до суду агенцією, рішення залишається не виконаним, пропущений строк треба поновити.
Позиція боржника полягала у тому, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (до 09 квітня 2019 року), стягувачем був пропущений без поважних причин, поважність причин пропуску такого строку заявником (з 08 квітня 2016 року - з дати набрання законної сили рішення суду) не обгрунтовується і не доводиться належними доказами. А посилання заявника на те, що він звертався до Рубіжанського міського суду Луганської області із клопотанням про видачу виконавчого листа 31.08.2018 року, 18.02.2019 року та 24.01.2020 року спростовується відповіддю на адвокатський запит Рубіжанського міського суду Луганської області, відповідно до якої агенція не зверталась до суду із заявою про видачу виконавчого листа у період з 31 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року та з 18 лютого 2019 року по 19 березня 2019 року. Крім того, боржник звертав увагу суду на те, що в ухвалі суду від 04 грудня 2017 року самим судом вказано про видачу ним виконавчого листа раніше, але відомостей про те, що виданий судом виконавчий лист 24 лютого 2020 року є дублікатом чи відомостей про втрату стягувачем оригіналу, не має.
А суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, встановив наступні обставини:
Чотирнадцятого квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами (а.с. 83-86 т. 1). Однак ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 липня 2016 року, в задоволенні заяви було відмовлено (а.с. 143-144 т. 1). Не погоджуючись із відмовою у задоволенні її заяви, ОСОБА_4 08 серпня 2016 року подала апеляційну скаргу на ухвалу суду, але ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2016 року, скарга ОСОБА_5 була відхилена (т. 1 а.с. 149-151, 191-192).
П`ятнадцятого листопада 2017 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду із заявою про заміну стягувача. І цю заяву ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2017 року було частково задоволено. Первісного стягувача товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Рубіжанського міського суду Луганської області, ухваленого по справі № 425/4475/15-ц, було замінено на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (т. 1 а.с. 217-218, а.с. 243-244). Копію ухвали суду компанія отримала 13 грудня 2017 року, але на момент отримання зазначена ухвала не набрала законної сили (т. 1 а.с. 247).
На підставі клопотання цієї компанії, яке надійшло до суду 21 грудня 2017 року, копію ухвали суду від 04 грудня 2017 року про заміну стягувача у виконавчому провадженні з відміткою про набрання ухвалою законної сили, було направлено компанії 07 лютого 2018 року (т. 1 а.с. 249,252).
Чотирнадцятого лютого 2020 року вказана компанія звернулась до суду з клопотанням про направлення їй виконавчого листа (т. 1 а.с. 253, 256).
І отримавши виконавчий лист, 18 березня 2020 року компанія подала до суду заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, але ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 березня 2020 року зазначену заяву було повернуто заявнику без розгляду, у зв`язку з виявленими недоліками (т. 1 а.с. 258-260, 262).
Виправивши недоліки заяви, 13 квітня 2020 року компанія знову подала заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання (т. 2 а.с. 1-2), яка і є предметом судового розгляду.
Проте, суд не вважає встановленою ту обставину, що товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зверталась до Рубіжанського міського суду Луганської області із листами про видачу виконавчого листа від 31 серпня 2018 року та від 18 лютого 2019 року, оскільки таких листів не має ні в матеріалах справи (а.с.1-263 том І та а.с.1-49 тому ІІ), ні в апараті Рубіжанського міського суду Луганської області. Суд врахував надані стягувачем копії заяв про видачу виконавчого листа від 31 серпня 2018 року і від 18 лютого 2019 року та витягів з журналу вихідної кореспонденції стягувача за 2019 та 2020 рік (а.с.29-32), але констатує, що самі по собі, такі документи не можуть розглядатись судом навіть як докази направлення цих листів засобами поштового зв`язку, оскільки суду не надано будь-яких доказів прийняття поштою або іншою організацією цих листів стягувача для їх вручення Рубіжанському міському суду Луганської області.
І, на підставі встановлених обставин, для вирішення поставленого перед судом питання, суд застосовує наступні норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів.
Станом на момент набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості та судового збору (08 квітня 2016 року), положення пункту 3 частини 3 статті 129 Конституції України передбачали обов`язковість рішень суду, як однієї із засад судочинства. А положення Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), на підставі яких було розглянуто справу, діяли в редакції від 01 квітня 2016 року. І частиною 2 статті 368 цього кодексу було встановлено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист.
І тут, суд одразу констатує, що жодні інші положення ЦПК України, що діяли на той момент (як і положення частини 2 статті 368) не передбачали строків, протягом яких особа, на користь якої ухвалено судове рішення, мала обов`язок звернутись до суду із заявою про видачу їй виконавчого листа.
Разом з цим, частина 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції від 28.12.2015 року, яка діяла на момент набрання рішенням законної сили) передбачала, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
А згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 17 зазначеного закону, примусове виконання рішень здійснювалось державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, яким був і виконавчий лист суду.
Проте, положеннями пункту 2 частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV було встановлено, що виконавчі листи для виконання судових рішень могли бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
Тобто, і спеціальний закон щодо виконання судових рішень, встановлював тільки строки для пред`явлення вже отриманого виконавчого листа до виконання (протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили), але строку для звернення стягувачем для його отримання встановлено не було.
Отже особа, на користь якої було ухвалено судове рішення, мала право звернутись до суду за отриманням виконавчого листа навіть у останній день строку його пред`явлення до примусового виконання і пред`явити його для виконання у той же день.
Таким чином у цій справі, особа, на користь якої було ухвалено рішення про стягнення боргу та судових витрат з ОСОБА_6 (ТОВ "Дата Майнінг Груп") отримала право звернутись до суду за отриманням виконавчого листа та потім до виконавчої служби у період, з 09 квітня 2016 року (наступний день, після набрання рішенням суду законної сили) до 09 квітня 2017 року (тобто, протягом року).
Проте, обставини встановлені судом у цій справі, як і матеріали самої судової справи (а.с.1-263 том І та а.с.1-49 тому ІІ) вказують на те, що ТОВ "Дата Майнінг Груп" до 09 квітня 2017 року навіть не звернулось до суду із заявою про видачу їй виконавчого листа.
Тому суд констатує, що він не погоджується із аргументами боржника про те, що в ухвалі від 04 грудня 2017 року Рубіжанський міський суд Луганської області встановив факт видачі виконавчого листа, оскільки зміст ухвали, на яку послався боржник (а.с.15 тому ІІ останній абзац, а.с.243-244 тому І перший абзац, після слів встановив) містить тільки посилання на те, що ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" звернулась до суду із заявою, в якій зазначило, що просить змінити стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виданого виконавчого листа, але матеріали судової справи факт видачі виконавчого листа не підтверджують. І сам стягувач, у своїх додаткових поясненнях (а.с.27-28 тому ІІ, розділ : "щодо посилань на повторну видачу виконавчого листа") зазначив, що відбулась помилка з його боку.
І тому суд виходить із того, що у період з 09 квітня 2016 року по 09 квітня 2017 року виконавчий лист у справі не видавався. Але, як вже відзначив суд, право його отримати і пред`явити виникло 09 квітня 2016 року і могло бути реалізовано у тому числі й новим стягувачем до 09 квітня 2017 року.
Разом з цим, суд враховує наступне.
З 01 січня 2017 року (у застосовній до цієї справи частині) набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404 від 02.06.2016 року, яким у пункті 5 Розділу ХІІІ було передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Але юридичну долю прав стягувачів щодо отримання і пред`явлення виконавчих документів, які ще навіть не були видані, але право на їх отримання вже було набуто цей закон не вирішив.
Тобто, закон про виконавче провадження №1404, який скасував попередній закон про виконавче провадження №606, ніяк не вирішив юридичну долю тих виконавчих документів, які ще не були отримані до набрання ним чинності, чим вочевидь поставив у нерівне становище тих стягувачів, які отримали виконавчі документи (на момент набуття новим законом чинності) і тих стягувачів, які ще не отримали виконавчі документи. Бо на відміну від останніх, перші на підставі частини 1 статті 12 Закону № 1404 отримали 3 роки для пред`явлення виконавчих документів замість одного, як це було раніше, а останні взагалі випали із «писаного права». Проте, новий закон жодним чином не позбавив таких стягувачів їх права на виконання судового рішення, залишивши їм право на поновлення пропущених строків для пред`явлення виконавчих документів до виконання, що було передбачено частиною 6 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" №1404. І це право, не обмежене законом будь-якими строками. Однак новий закон №1404 залишив не вирішеним і питання щодо можливості чи неможливості скористатись таким стягувачам правом на подачу виконавчих документів протягом нового, трирічного строку.
Тому вирішуючи далі поставлене перед судом правове питання, суд не обмежується підставами заяви стягувача і запереченнями щодо таких підстав боржника, оскільки пошук і застосування норм права до вирішення спірних правовідносин це обов`язок суду, виконання якого не може розглядатись як вихід суду за межі поставлених перед ним вимог чи за межі принципу змагальності.
І тому, суд бачить необхідним застосувати принцип верховенства права, передбачений частиною 1 статті 8 Конституції України, і зокрема такий загальновизнаний у світі його аспект - як справедливість.
При цьому суд враховує тлумачення верховенству права, надане Конституційним Судом України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що "Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність ... . Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим ... (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).
Суд звертається до цього принципу, оскільки новий закон про виконавче провадження №1404, як і норми ЦПК України, починаючи з 01 січня 2017 року ніяк не регламентували діяльність стягувача (нового правонаступника), у якого на момент набрання чинності новим законом вже було набуте право вимоги до боржника (після договору факторингу), але заміна сторони у виконавчому провадженні, ще не була оформлена і визнана судом відповідним судовим рішенням, але здійснення такої дії, була передбачена законом, як обов`язкова. Через що, заявник не міг отримати виконавчий лист раніше, а після набуття чинності новим законом, суд упевнений, що на його підставі, стягувач не міг передбачити межі своєї поведінки та наслідки вчинення чи не вчинення відповідних дій.
Суд відзначає, що для цієї справи у спорі щодо можливості поновити строк для пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання та обставина, що ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло прав стягувача пізніше (тобто вже після прийняття рішення судом про стягнення боргу та судових витрат на користь кредитора) має істотне значення. Оскільки, з огляду на закон про виконавче провадження №606 і закон про виконавче провадження №1404 (у частині 5 статті 8 та у частині 5 статті 15, відповідно), у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (а це міг бути і стягувач), стягувач не міг вдіяти нічого іншого, окрім як звернутись до суду із заявою про зміну сторони у виконавчому провадженні. Але знову ж таки жодних строків для вчинення таких дій законами встановлено не було. Як не було встановлено і того, у який тоді строк треба було звернутись до суду за виконавчим листом вже заміненою стороною виконавчого провадження (тобто "новим" стягувачем). І будь-які інші закони чи нормативно-правові акти України, не встановлювали для заміненого стягувача будь-яких строків для вчинення вказаних чи інших процесуальних дій для реалізації набутого права на виконання судового рішення.
Тож, зважаючи на правову ситуацію в якій опинився стягувач, суд вважає, що він дійсно пропустив строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, встановленого законом про виконавче провадження, з поважних причин, зокрема, через неясність законів та відсутність чіткої процедури для реалізації його права.
І тому, суд вважає, що пропущений стягувачем строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання, слід поновити.
Зворотнє рішення суду, було би явно несправедливим по відношенню до стягувача, оскільки відмова у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, призвела би до неможливості примусового виконання рішення суду, що набрало законної сили, і як наслідок - до порушення права стягувача на справедливий суд, частиною якого є реальність виконання рішення суду та поклало би на стягувача надмірний і нічим не обґрунтований тягар за законодавчу помилку держави.
Звичайно, застосовуючи у цій справі принцип верховенства права, суд врахував і принцип правової визначеності, що був порушений державою, оскільки законодавчий орган не забезпечив на думку суду, повноту реалізації принципу "належного врядування", як ще одного елементу принципу верховенства права щодо подальших дій стягувача і його правонаступника (в умовах, коли виконавчий лист ще не був отриманий на момент набуття чинності новим законом, і заміна сторони виконавчого провадження ще не була оформлена судовим рішенням, яке набрало законної сили).
Щодо стосується можливості застосування принципу верховенства права по відношенню до боржника, то суд вважає, що було би явно не справедливим погодитись із аргументами про необхідність відмови стягувачу у поновленні пропущених строків для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки у такому разі боржник отримав би звільнення від своїх боргів, внаслідок необдуманих дій держави, за що стягувач відповідати не повинен (позаяк, в силу частини 4 статті 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання). І суд допустити розв`язання спірної ситуації саме так не може, оскільки статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право і фізичної і юридичної особи мирно володіти своїм майном, до якого відносяться і грошові борги за рішеннями судів. А позбавлення стягувача його майна, означало б порушення Україною взятих на себе зобов`язань про позбавлення майна тільки в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тож, з урахуванням встановлених судом законодавчих проблем, зважаючи на встановлені і доведені стягувачем обставини вчинення ним процесуальних дій, спрямованих на отримання виконання рішення суду, за яким ним набуто права стягувача (заміна сторони виконавчого провадження, отримання виконавчого листа і подання заяви про визнання поважними причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання), суд вважає, що стягувач дійсно пропустив строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання з поважних причин.
Через що, суд не вважає юридично вагомими саме у цй справі, аргументи боржника про пропуск стягувачем встановленого законом про виконавче провадження строку у три роки, оскільки ці аргументи спростовуються правовими висновками суду, що зроблені вище.
І, навіть застосовуючи строк у три роки, що передбачений новим законом про виконавче провадження №1404 для пред`явлення виконавчого документу до виконання (про що для виконання вимог ясності та чіткості закону повинно було бути вказано у відповідних перехідних положеннях нового закону про виконавче провадження №1404. але не вказано) суд вважає, що необхідність отримання рішення суду про заміну стягувача у виконавчому провадженні (що набрало законної сили) та отримання виконавчого листа у суді, є поважними причинами пропуску строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Оскільки знову ж таки, законодавець не встановив будь-яких строків для вчинення таких дій новим стягувачем.
Інші аргументи стягувача та боржника, суд не вважає юридично вагомими для цієї справи, а тому надавати їм окрему оцінку не буде.
Отже, керуючись статтями 2,10-12,258-261,272,351-355,433 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
п о с т а н о в и в :
Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, - задовольнити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 15 червня 2020 року.

Суддя - Д.С. Коваленко