Постанова
Іменем України

10 червня 2020 року
м. Київ
справа № 2-2957/06
провадження № 61-39830св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження державний виконавець Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року у складі судді Сороки О. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив:

1. визнати бездіяльність державного виконавця Погорілого Р.С. у питаннях виконання обов`язку доведення постанови про відновлення виконавчого провадження до стягувача та обов`язку щодо виконання судового рішення від 30 липня 2008 року незадовільною;

2. зобов`язати державного виконавця направити стягувачу копію постанови про відновлення виконавчого провадження № 25829695, на виконання вимог статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» протягом 10 днів з дня оголошення рішення по цій справі, в спосіб, що забезпечує її обов`язкове доведення до стягувача і буде мати належне підтвердження в матеріалах справи виконавчого провадження;

3. зобов`язати державного виконавця виконати судове рішення від 30 липня 2008 року у двомісячний строк з дня проголошення судового рішення по цій скарзі, а у разі, якщо відсутні поважні причини невиконання судового рішення, у зв`язку з недотриманням державним виконавцем встановленого строку виконання за частиною другою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», з дати відновлення виконавчого провадження;

4. Винести окрему ухвалу на адресу вищого органу ДВС та правоохоронних органів через існування ознак кримінального правопорушення за статтею 382 КК України.

Скарга мотивована тим, що 16 лютого 2017 року в судовому засіданні під час розгляду справи № 4-с/183/57/16 йому стало відомо, що у виконавчому провадженні № 25829695, яке перебувало на стадії закінченого виконавчого провадження, було відновлене виконавче провадження постановою державного виконавця від 01 лютого 2017 року. Така постанова була винесена державним виконавцем на виконання відповідних ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області. Пізніше інформація про відновлення виконавчого провадження знайшла своє підтвердження у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень. Між тим, державним виконавцем постанова про відновлення виконавчого провадження з моменту його відновлення і до подачі цієї скарги на адресу заявника, у спосіб, передбачений частиною першою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» не надсилалася і ним не отримувалася, не зважаючи на обов`язок державного виконавця довести її до сторін. Саме по собі направлення та реєстрація вихідного документу не підтверджують факт відправлення цього документу стороні виконавчого провадження. Маючи статус стягувача у виконавчому провадженні, скаржник вважає себе обмеженим у процесуальних правах, перебуває у стані процесуального невідання стосовно змісту постанови, в зв`язку з чим штучно позбавлений права на оскарження цієї постанови або надання заяви про усунення в ній помилок чи виправлення описок.

Також, державний виконавець у рамках відновленого виконавчого провадження № 25829695 повинен виконати вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання

судових рішень».

Невжиття державним виконавцем заходів передбачених законами та його відверта бездіяльність з примусового виконання судового рішення без поважних причин, а також безпідставне закриття виконавчого провадження, свідчать про наявність в його діях кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого статтею 382 КК України.

Також ОСОБА_1 у своїй скарзі наполягав на тому, що саме суд зобов`язаний винести окрему ухвалу, в зв`язку з наявними фактами порушень законів, які є очевидними, а відмова суду у винесенні окремої ухвали може означати, що суд не застосував норму права, яку належить застосувати при розгляді питання винесення окремої ухвали, а також не керується нормативно-правовими актами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верхового Суду України. Питання винесення окремої ухвали є обов`язком суду, а не його правом, власний розсуд у цій ситуації не може бути застосований судом.

ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалою від 27 жовтня 2017 року у задоволенні скарги відмовив.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що стягувачем не наведено достатніх даних про те, що бездіяльність державного виконавця щодо не доведення до відома постанови про відновлення виконавчого провадження у спосіб передбачений статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла до 05 жовтня 2016 року, призвела до порушення прав чи свобод заявника, який оскаржує бездіяльність.

Державний виконавець, який зобов`язує боржника виконати рішення, в тому числі в частині заміни системи опалення та проведення ремонту житлових та не житлових приміщень, позбавлений можливості вжити заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», на яких наполягає ОСОБА_1 , оскільки за своїм змістом рішення суду, яке знаходиться на виконанні, не містить формулювання встановлення іншої системи опалення в окремо визначеній квартирі, ніж та, яка була встановлена на момент винесення рішення судом.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Апеляційний суд Дніпропетровської області постановою від 31 травня 2018 року ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ухвала суду законна,
обґрунтована, відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням вимог процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій 02 липня 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
З огляду на зміст постанови апеляційного суду та ухвали суду першої інстанції безпідставне тривале невиконання судових рішень це норма.
Державний виконавець з 2013 року до моменту його звернення у 2017 році до суду першої інстанції зі скаргою не вжив заходів з вирішення питання встановлення або зміни порядку і способу виконання судового зобов`язання.
Суди при розгляді справи неповністю з`ясували всі обставини справи, не витребували матеріали виконавчого провадження.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

22 лютого 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

14 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду керівника секретаріату Касаційного цивільного суду № 1077/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та призначено справу судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи встановлені судами
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2008 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( 194-й понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту), третя особа: Придніпровська геофізична розвідувальна експедиція Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», про зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (194-й понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) провести ремонт житлового та нежитлових приміщень, а також заміну санітарно-технічного обладнання, системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 та провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги. Стягнуто із військової частини НОМЕР_1 (194-й понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, та на користь держави судовий збір у розмірі 17 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. В іншій частині в задоволення позову відмовлено.

01 лютого 2017 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Погорілим Р. С., на виконання ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання незаконною постанови державного виконавця органу державної виконавчої служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції від 29 грудня 2015 року про закінчення виконавчого провадження, відновлене виконавче провадження № 25829695.
Копію постанови про відновлення виконавчого провадження стягувачу було вручено державним виконавцем в ході судового розгляду цієї скарги, а саме 02 жовтня 2017 року.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в

порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон України «Про виконавче провадження», або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічна за змістом норма закріплена у статті 1 Закону № 606-XIV.

Відповідно до пунктів 6, 7 розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки виконавче провадження відновлено після набрання чинності Законом № 1404-VIII, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон № 1404-VIII.
Ураховуючи наведене, доводи ОСОБА_1 про порушення державним виконавцем вимог статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», що діяла до 05 жовтня 2016 року (Закон № 606-XIV), які призвели до порушення його прав чи свобод заявника, спростовуються нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на момент відновлення виконавчого провадження, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Листом від 01 лютого 2017 року № В14/624 Новомосковський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, керуючись статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження», направив для виконання та до відома постанову від 01 лютого 2017 року до Новомосковського міськрайонного суду м. Новомосковськ, 194-й понтонно-мостовому загону Державної спеціальної служби транспорту та ОСОБА_1 .

Копію постанови про відновлення виконавчого провадження також було вручено державним виконавцем стягувачу в ході судового розгляду цієї скарги 02 жовтня 2017 року.

Ураховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності державного виконавця Погорілого Р. С. у питаннях виконання обов`язку доведення постанови про відновлення виконавчого провадження до стягувача та у виконанні обов`язку щодо виконання судового рішення від 30 липня 2008 року незадовільною та зобов`язання державного виконавця направити стягувачу копію постанови про відновлення виконавчого провадження № 25829695, на виконання вимог статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» протягом 10 днів з дня оголошення рішення у цій справі, в спосіб, що забезпечує її обов`язкове доведення до стягувача і буде мати належне підтвердження в матеріалах справи виконавчого провадження.

Суди установили, що після поновлення виконавчого провадження, боржника зобов`язано виконати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2008 року.

Сторони не заперечували, що рішення суду виконане частково.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2008 року зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (194-й понтонно-мостовий загін Державної спеціальної служби транспорту) провести ремонт житлового та нежитлових приміщень, замінити санітарно-технічне обладнання системи опалення та водопостачальних труб квартири АДРЕСА_1 , а також провести перерахунок оплати за фактично надані комунальні послуги, заходи, які ОСОБА_1 вважає обов`язковими для здійснення державним виконавцем в рамках даного виконавчого провадження, є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 211 ЦПК України, в чинній на час звернення ОСОБА_1 зі скаргою редакції, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу.

Ураховуючи, що постановлення окремої ухвали належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає справу та його правом, а не обов`язком, а також фактичні обставини справи встановлені судами, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для постановлення окремої ухвали.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що аргументи касаційної скарги зводяться до тлумачення рішення суду, яке знаходиться на виконанні, та норм закону на власний розсуд, не спростовують правильність висновків судів, на їх законність не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної

інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко