КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/325/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м. Київ

Справа № 759/8367/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк»на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Петренко Н.О.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У травні 2018 року позивач АТ «Сбербанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 114#7 від 13.09.2013 року по нарахованих процентах за період з 28.11.2014 року по 04.04.2018 року в сумі 69 322 грн. 12 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.09.2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 114#7 від 13.09.2013 року, відповідно до якого банк надав, а відповідач отримав кредитні кошти у загальній сумі 59 100 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 33% річних.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань по кредитному договору банк звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено та стягнуто заборгованість у розмірі 113 131 грн. 49 коп. 09.02.2016 року відкрито виконавче провадження. Станом на поточну дату рішення суду не виконане в повному обсязі. Має місце часткове надходження грошових коштів, які утримуються з заробітної плати боржника в ході виконавчого провадження з погашення заборгованості згідно черговості, встановленої кредитним договором. Станом на 05.04.2018 року заборгованість по кредитному договору по процентах, нарахованих за період з 28 листопада 2014 року по 04 квітня 2018 року, становить 69 322 грн. 12 коп.

Представник позивача вважає, що ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин та не позбавляє кредитора на отримання відсотків, передбачених умовами договору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Сбербанк» - Кирийчук І.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи.

Вказує, що правові висновки, на які суд посилався, відмовляючи у задоволенні позову, не можуть бути застосовані при розгляді справи про стягнення боргу з відповідача, оскільки обставини справ № 444/9519/12, №310/11534/13-ц є відмінними від обставин даної справи.

Звертає увагу на те, що пунктом 6.2 укладеного між сторонами кредитного договору визначено, що проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитом. Пунктом 6.4. кредитного договору передбачено, що нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту (частини кредиту) не враховується при нарахуванні процентів. Пунктом 11.3. кредитного договору передбачено, що договір набуває чинності з дати його підписання і діє до повного виконання зобов`язань позичальником за цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що кредитні зобов`язання відповідача по кредитному договору на момент пред`явлення позову та вирішення спору у даній справі, не припинились на підставах, встановлених договором або законом, оскільки не були виконані повністю, а тому підстав для ненарахування процентів відповідачу у позивача немає. Отже, нарахування процентів по кредитному договору до дня фактичного повернення кредиту в повному обсязі обумовлено умовами кредитного договору, який у двосторонньому порядку погоджено сторонами. Про вказані обставини було зазначено в позовній заяві, однак судом не прийнято це до уваги при ухваленні рішення.

Стверджує, що в укладеному між банком та відповідачем договорі сторони встановили нарахування процентів до фактичного повернення кредиту в повному обсязі, терміни щомісячного виконання зобов`язання, кінцевий строк кредитування, при цьому визначивши, що договір діє до повного виконання зобов`язань позичальника за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «Сбербанк» - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що наявність рішення суду про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних відносин сторін за кредитним договором та не позбавляє банк права на отримання належних йому процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості.

Відповідно до розрахунку, наданого представником банку, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №114#7 від 13.09.2013 року по процентам за користування кредитом за період з 28 листопада 2014 року по 04 квітня 2018 року, які нараховані, але не сплачені позичальником, станом на 05 квітня 2018 року складає 69 322 грн. 12 коп. (а.с.21).

При цьому нарахування відсотків проведено банком за процентною ставкою 35% річних, з посиланням на те, що передбачена договором фіксована процентна ставка у розмірі 33% річних збільшена на 2% на підставі п. 6.9 кредитного договору, відповідно до якого у випадку порушення (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань, передбачених п.2.5 цього договору ( щодо страхування життя, здоров`я та працездатності) або передбачених в підпункті «а» пункту 7.1 договору ( щодо надання на письмовий запит банку довідки про доходи) діюча процентна ставка за користування кредитом встановлюється у новому розмірі, збільшеному на 2%. Оскільки відповідач не виконав своє зобов`язання, передбачене п.2.5 кредитного договору щодо страхування, то нарахування процентів за користування кредитом здійснено з урахуванням процентної ставки, збільшеної на 2 процентних пункти, тобто у розмірі 35% річних.

Пунктом 6.4. кредитного договору визначено, що нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту (частини кредиту) не враховується при нарахуванні процентів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Після спливу такого строку нарахування відсотків за користування кредитом є безпідставним. Тому суд дійшов висновку, що посилання представника позивача на те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін договору, не ґрунтуються на вимогах закону. Судом встановлено, що з ОСОБА_1 за рішенням суду вже стягується заборгованість, а тому банк втратив можливість нараховувати та стягувати з неї відсотки за користування кредитом, передбачені кредитним договором.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам та нормам матеріального права.

Згідно з ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1050 ЦПК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 114# від 13.09.2013 року, за змістом якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти у сумі 59 100 грн. зі сплатою 33% річних, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, та повернути кредит банку, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, санкції, інші передбачені договором платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, та виконати всі інші умови цього договору. (а.с.4-6).

Пунктом 8.1 кредитного договору було визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 13 числа, яке є розрахунковою датою кожного місяця, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 2039 грн. 27 коп. відповідно до графіку, з кінцевим терміном повернення кредиту 12 вересня 2018 року.

Пунктом 8.3 договору сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за договором у разі затримки позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена договором та/або процентів за договором.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» було достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28 листопада 2014 року становила суму 113 131 грн. 49 коп. ( а.с. 13 - 15).

Таким чином, з викладеного вбачається, що АТ «Сбербанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишалась несплаченою, сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, а також пені за порушення умов договору, звернувшись у червні 2014 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦПК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з висновками, викладеними в пункті 6.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» достроково заборгованість у розмірі 113 131 грн. 49 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 58 535 грн. 98 коп., процентів за користування кредитом - 18901 грн. 62 коп., пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 29 920 грн. 40 коп., пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 5773 грн. 49 коп.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії».

Доводи апеляційної скарги представника АТ «Сбербанк» про те, що зазначені висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані, оскільки сторони у кредитному договорі погодили умову про те, що проценти за користування кредитом нараховуються до повного фактичного погашення кредитних зобов`язань ( п.6.4 кредитного договору), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору №114#7 від 13.09.2013 року припинилась після дострокового стягнення кредитором заборгованості в судовому порядку. Тому після ухвалення судового рішення про дострокове стягнення заборгованості нарахування процентів, визначених договором, в порядку ст. 1048 ЦК України не передбачено.

Відповідно до п.п.6.28 - 6.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду відзначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме - щодо нарахування банком процентів за користування кредитом, визначених умовами договору, по день повного погашення заборгованості по кредиту.

За викладених обставин, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки наявність судового рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів, визначених кредитним договором, дія якого припинилась. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк»- залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.