КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8595/17 Головуючий у І інстанції Скрипка О.І.
Провадження №22-ц/824/2598/2020 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного центру зайнятості про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

УСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби зайнятості про скасування наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 29.05.2017 року №173-к «Про звільнення ОСОБА_1 з 29.05.2017 року», поновлення на посаді провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції з 29.05.2017 року, стягнення усіх належних при звільненні сум, виходячи з розміру окладу 8500,00 грн. та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 липня 2016 року він працював у відповідача на різних посадах. 29 травня 2017 року його було звільнено з посади начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України. Таке звільнення вважав незаконним, оскільки відповідно до наказу відповідача від 06 березня 2017 року № 18 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)» фактично у відповідача зміни істотних умов праці не відбулися, було лише введено в дію нові структуру та штатний розпис.

Крім того, під час ознайомлення з попередженням про зміни в організації праці та зміну істотних умов праці йому було запропоновано посаду юрисконсульта юридичного управління, від якої він був змушений відмовитися, оскільки вказана посада була йому запропонована без врахування вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, не відповідала рівню його кваліфікації та продуктивності праці. При цьому, посада провідного інспектора з питань запобігання та виявлення корупції була запропонована іншій особі.

Також, вважав, що при звільненні відповідачем не правильно здійснено розрахунок усіх належних позивачу виплат, зокрема розрахунок таких сум мав здійснюватися із урахуванням його посадового окладу встановленого з 31 березня 2017 року у розмірі 8 500,00 грн., а не з урахуванням його попереднього посадового окладу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи Деснянський районний суд м. Києва своєю ухвалою від 18 лютого 2020 року закрив провадження по справі з підстав, передбачених п. 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на допущені судом порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначив, що трудові спори, які стосуються співробітників державної служби зайнятості мають розглядатись в порядку цивільного судочинства, оскільки законодавство України в сфері державної (публічної служби) не поширюється на працівників державної служби зайнятості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Шевченко О.О. зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена з дотриманням вимог процесуального законодавства.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача Сіманчук М.В. в судовому засіданні проти доводів скарги заперечував, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, звертаючи увагу на судову практику, яка склалась при розгляді даної категорії справ, в яких відповідачем є Державна служба зайнятості.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, зважаючи на таке.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір між ОСОБА_1 та Державною службою зайнятості носить публічно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуванням, виплатою, утриманням, компенсацією, перерахунком заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вказаного Закону посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 грудня 2016 року № 1543, Служба є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Служба складається, зокрема, з Центрального апарату Служби, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості.

Центральний апарат Служби, регіональні та базові центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи та печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та кодом за ЄДРПОУ, інші печатки та штампи (за наявності).

Центральний апарат Служби є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Центральним апаратом Служби та обіймав посаду начальника відділу з питань запобігання та виявлення корупції Центрального апарату Служби, тобто був уповноваженою особою на виконання функцій держави в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання корупції. Оскільки позивач обіймав посаду в центральному органі виконавчої влади, то цей спір не є трудовим спором приватного характеру, а стосується проходження позивачем публічної служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, то правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з проходженням ОСОБА_1 публічної служби, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 року по справі №754/15544/17-ц за результатами розгляду трудового спору, де відповідачем також є Державна служба зайнятості (Центральний апарат).

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2020 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.