22-ц/804/1714/20
264/7798/15-ц

П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року, постановленого у складі судді Іванченко А.М., -

в с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості за кредитним договором б/н від 26 квітня 2011 року, яка утворилась станом на 30 вересня 2015 року у розмірі 19 640,69 грн., з яких: 5891,17 грн. - заборгованість за кредитом, 10 738,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, та нарахованих за порушення умов кредитного договору 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 911,46 грн. - штрафу (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 квітня 2011 року між сторонами укладено договір б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначив, що за умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 6100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 26 квітня 2011 року у розмірі 16 629,23 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 5891,17 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 10 738,06 грн.; витрати по сплаті судового збору 1031,28 грн., а всього 17 660,51 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2019 року за заявою ОСОБА_1 заочне рішення суду від 28 січня 2016 року скасовано і справа призначена до розгляду в судовому засіданні.

При повторному розгляді справи рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем не доведено та не підтверджено доказами правомірності своїх вимог заявлених у позові.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст

09 квітня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла цивільна справа з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 10 березня 2020 року.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції, щодо недоведеності позовних вимог стосовно видачі кредиту ґрунтується на припущеннях, оскільки позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 30 вересня 2015 року, копію анкети-заяви від 26 квітня 2011 року, довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, Умови та правила надання банківських послуг, виписку по картковому рахунку, довідку про видані картки.

Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Судом фактично звільнено відповідача від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Аргументи учасників справи

Відповідачка ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подання до суду заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

2.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст.369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Судом встановлено, що 26 квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір без номера, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначені персональні дані відповідачки, виявлено нею бажання отримати платіжну карту «Універсальна» разом з наданням згоди з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.7).

Також, ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» (а.с. 8). Підписана відповідачкою довідка містить пільговий період, базову процентну ставку в розмірі 3% на місяць, обов`язковий щомісячний платіж та строк його внесення, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» № 30.1.0.0/2-20151123/1382 від 13 грудня 2019 року, за умовами кредитного договору №б/н від 26 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 , з терміном дії до листопада 2014 року (а.с.109).

Згідно виписки про рух коштів по рахунку основна картка №№ НОМЕР_1 відповідачка ОСОБА_1 активно користувалась наданою їй кредитною карткою (зняття кредитних коштів через банкомат, оплата товарів, поповнення рахунку тощо) до квітня 2014 року (а.с.104-108).

За розрахунком банку заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 вересня 2015 року становить 19 640,69 грн., з яких: 5891,17 грн. заборгованість за тілом кредиту; 10 738,06 грн. заборгованість за процентам за користування кредитними коштами; 1600 грн. заборгованість за пенею і комісією; та нарахованих за порушення умов кредитного договору 500,00 грн - штрафу (фіксована частина), 911,46 грн - штрафу (процентна складова) (а.с.5-6).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у ч.1 ст.634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, неустойку.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 квітня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщених на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

У заяві позичальника від 26 квітня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 26 квітня 2011 року було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Підписана відповідачкою довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» містить умови щодо розміру базової процентної ставки - 3% в місяць; порядку нарахування та погашення заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів - 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок стягнення комісії, нарахування пені та штрафу.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем витяг з Умов та правил розуміла відповідачка, ознайомлювалася та погоджувалася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26 квітня 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (листопад 2015 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст.129 Конституції України), що передбачено і ст.12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи наведене, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», який підписаний відповідачкою, можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 квітня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому наявні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дана довідка стосується іншого договору. Адже, референс SAMDN7685 це ідентифікатор в банківських програмних комплексах даної угоди і відсутність цього номеру у анкеті-заяві не може свідчити про те, що довідка є частиною іншого договору.

Докази які б спростовували наведене в матеріалах справи відсутні. Сторони не посилались на наявність інших угод, укладених 26 квітня 2011 року між відповідачкою та банком.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтями ст.ст.257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 27 листопада 2015 року, отже, виходячи зі строку дії картки № НОМЕР_2 5813 (30 листопада 2014 року), позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до листопада 2014 року включно.

Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по процентам за користування кредитними коштами утворилася з 20 грудня 2012 року, а до суду банк звернувся у листопаді 2015 року.

Встановивши наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості перед позивачем, колегія суддів вважає, що заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Само по собі збільшення чи зменшення кредитного ліміту не є укладенням нового кредитного договору. Сума 5891,17 грн. є заборгованістю за тілом кредиту, яка утворилась внаслідок часткового виконання взятих себе ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за договором б/н від 26 квітня 2011 року. Оскільки відповідачкою не спростовано розмір цієї заборгованості, то вона підлягає стягненню у судовому порядку.

Також з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за період з 20 грудня 2012 року по 30 листопада 2014 року (строк дії договору) в розмірі 3318,41 грн., який нараховано виходячи з відсоткової ставки, що не перевищує погоджену сторонами (36% річних).

Щодо сплати неустойки

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦПК України)

Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, до проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Про неухильне дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року неодноразово наголошував банкам України і Національний банк України в своїх листах від 13 жовтня 2014 року №47-411/58939 та 05 листопада 2014 року № 18-112/64483.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована і постійно проживає у м.Маріуполі Донецької області, нарахування неустойки (пені та штрафів) за кредитним договором від 26 квітня 2011 року, яка утворилась з 01 червня 2014 року є неправомірним, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредиту у розмірі 9209,58 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 5891,17 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3318,41 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом зроблено висновок про часткове задоволення позову (46,89%), то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, пропорційно покладаються на позивача та відповідача.

З відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1427,80 грн. (571,12+856,68).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 березня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 26 квітня 2011 року у сумі 9209 (дев`ять тисяч двісті дев`ять) грн. 58 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 5891,17 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3318,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресом: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () витрати по сплаті судового збору у сумі 1427,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повне судове рішення складено 12 червня 2020 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева