Справа №173/222/20
Провадження №2/173/355/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого- судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В

За участю: представника позивача - адвоката Романовської Т.М.

Відповідача - ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську, за правилами загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

07.02.2020 року до суду звернувся позивач ОСОБА_2 , з позовом про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням до відповідача ОСОБА_1

02.03.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

03.03.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 05 травня 2020 року.

05.05.2020 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 05.05.2020 року.

05.05.2020 постановлена ухвала про повернення до дослідження доказів у справі та оголошено перерву в судовому засідання до 11.06.2020 року в зв`язку з необхідністю виклику свідків.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

11.06.2020 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі договору дарування від 08 серпня 2000 року він є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений 08 серпня 2000 року приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Федорянка Т.П., та зареєстрований в реєстрі під № 1171.

В період з 1998 року по 2011 рік він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, а тому в 2004 році зареєстрував її у належному йому будинку АДРЕСА_1 .

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2011 року по справі № 2-518/2011 шлюб між ним та ОСОБА_1 , було розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 06.06.2011 року

Після розірвання шлюбу відповідачка жодного разу в будинку по АДРЕСА_1 не з`являлась, особистих речей в будинку немає. Актом депутата Дніпровської селищної ради було проведено обстеження належного йому домогосподарства та встановлено,, що за даною адресою зареєстрована ОСОБА_1 , але фактично не проживає з 2011 року. Особистих речей її немає

Таким чином відповідачка в добровільному порядку не скористалась своїм правом на проживання в належному йому будинку та змінила місце свого проживання, втративши право користування ним.

Він самостійно не має можливості зняти відповідачку з реєстраційного обліку у належному йому будинку так як для цього потрібна її присутність, що й стало підставою звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи .

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що після укладення шлюбу з позивачем вони купили квартиру. Потім дану квартиру продали та вирішили купити будинок. Так як продавець будинку був знайомим її свекрухи вирішили укласти договір дарування будинку на що вона погодилась. Вона не проживає в будинку, оскільки після розірвання шлюбу вважає, що проживати в одному житловому приміщенні з бувшим чоловіком суперечить нормам моралі. На будинку змінені замки і вона потрапити до будинку не має можливості. Але без позивача вона туди і не зайде. В будинку залишились її особисті речі та речі їх спільної дитини, які відповідач не віддав. Вважає, що вона має право користування зазначеним будинком.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом.

Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 серпня 2000 року посвідченого 08 серпня 2000 року приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Федорянка Т.П,, та зареєстрованого в реєстрі під № 1171.

В період з 1998 року по 2011 рік сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

З 2004 року відповідач зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується даними домової книги та адресної довідки.

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2011 року по справі № 2-518/2011 шлюб між сторонами було розірвано. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 06.06.2011 року, що підтверджується копією рішення суду

З зазначеного вище судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована у вищевказаному домоволодінні, як член сім`ї власника будинку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Судом встановлено, що спірний будинок набутий в період шлюбу сторін, але на підставі договору дарування, обдарованим за яким був позивач. Доказів того, що даний договір був набутий оплатно за період шлюбу позивачем не надано. Також протягом тривалого періоду часу відповідач не оспорювала укладений договір дарування, не просила визнати, що в дійсності був укладений договір купівлі продажу. На підставі чого судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є приватною. Власністю позивача, а не спільним сумісним майном подружжя.

За доводами позивача, відповідач не проживає в зазначеному вище домоволодінні з 2011 року.

Даний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 , який в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству з позивачем, через дорогу. Раніше ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 , перебували в зареєстрованому шлюбі, а потім шлюб між ними був розірваний. Це відбулось приблизно в 2010 році. Також він був свідком того, що біля будинку ОСОБА_2 , приблизно в цьому ж 2010 році , знаходився вантажний автомобіль, він поцікавився що це за автомобіль, та дізнався, що то ОСОБА_1 , забирає свої речі з будинку. На автомобіль вантажили телевізор та інші речі. Після того ОСОБА_1 , в даному будинку не з`являлась. Один раз він бачив лише доньку сторін,яка приходила до будинку із сестрою ОСОБА_2 , але в той час дитина ще була маленькою. В будинку також немає особистих речей відповідачки, так як він був в будинку і бачив, що в шафі жіночих і дитячих речей немає. В будинку немає майже ніяких речей, оскільки ОСОБА_2 , часто їздить по заробітках і в будинку з`являється рідко.

Свідок ОСОБА_4 . в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем . Раніше ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , перебували в зареєстрованому шлюбі, а потім шлюб між ними був розірваний. і ОСОБА_1 , у будинку не проживає протягом тривалого періоду більше року, більш точно сказати не може.

Також факт не проживання відповідача у спірному будинку підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2011 році у справі № 2-518/2011, ухваленим за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу. З даним позовом до суду зверталась ОСОБА_1 і зазначала, що шлюбні відносини та сумісне проживання з ОСОБА_2 , вона припинила в 2010 році. Таким чином даний факт встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили.

Виходячи з вищевикладеного, факт не проживання відповідача у спірному домоволодінні, з 2011 року знайшов своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доками.

Судом не приймається, як доказ, акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 , оскільки свідок ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснила, що вона даний акт не підписувала.

Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідачки в будинку позивача протягом одного року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування належним позивачу житловим приміщенням підлягають задоволенню. Дане рішення приймається судом відповідно до обраного позивачем способу захисту цивільних прав, а саме припинення права користування житловим приміщенням, який передбачений ст. 16, 405 ЦК України, та з якими погоджується суд.

Будь-яких доказів на підтвердження факту проживання в належному позивачеві будинку, наміру користуватись ним, відповідач суду не надала.

Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачкою не надано доказів того, що їй належить право власності на значний вище будинок та, що позивач чи інші особи створювали їй перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. Оскільки сама позивач зазначила, що зайти до спірного будинку без позивача вона вважає недопустимим. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має наміру проживати у будинку позивача та користуватись ним.

Свідком ОСОБА_3 , підтверджено, що при розірвання шлюбу відповідачкою були забрані речі з будинку та в будинку немає ні жіночих, ні дитячих речей. Таким чином доводи відповідача про те. що в спірному будинку залишились її особисті речі та речі дитини спростовуються показаннями даними свідка. Якщо в будинку і залишились якісь речі, що належать відповідачці та доньці сторін, то даний факт не свідчить про намір відповідачки проживати у спірному будинку. а речі, які відповідач вважає своїми вона має право забрати в добровільному або в примусовому порядку.

За даних обстави, суд з метою захисту права власності позивача, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати відповідачку ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

Так як відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, судом встановлено, що реєстрація відповідача без проживання та користування належним позивачеві житловим приміщенням порушує право приватної власності позивача на зазначене житлове приміщення, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно рішення суду про визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 є підставою для зняття їїз реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840.80 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком

АДРЕСА_1 із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати в сумі 840 грн., 80 коп., за сплачений судовий збір.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 15.06.2020 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 15.06.2020 року

Дата набрання законної сили: 16.07.2020 року