ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року

м. Харків

справа № 638/13880/17

провадження № 22-ц/818/3133/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря:.Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03березня 2020 року у складі судді. Штих Т.В., -

в с т а н о в и в:

11 вересня 2017 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 , звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати договір дарування частки домоволодіння з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фіктивним. Вказаний висновок суду першої інстанції, на думку скаржника, спростовується тим, що цей правочин був укладений 01 серпня 2017 року, але відомості до Державного реєстру речових прав було внесено тільки 31 жовтня 2017 року, тобто після того як відповідачі довідалися про факт звернення ОСОБА_1 з цим позовом.

Судом не врахована та обставина, що у відповідача ОСОБА_2 на утриманні знаходяться троє неповнолітніх/малолітніх дітей, іншого житла вона немає, а що укладений правочин по відчуженню єдиного житла відповідає інтересам дітей, вона не довела під час розгляду справи.

Також судом не враховано, що у спірному домоволодінні ніхто не проживає, новий власник не з`являвся жодного разу, майно фактично не прийняв.

Вказує, що судом першої інстанції порушено право позивача на правову допомогу, оскільки суд не надав змоги визначити правову позицію сторони позивача його представнику, в той час коли сам позивач є інвалідом 2 групи, що стало результатом черепно-мозкової травми, йому важко формулювати свої думки, він говорить зі труднощами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент укладання спірного договору ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою та була власником 89/100 часток спірного домоволодіння, а відповідно і могла ними розпорядитися, обмежень стосовно вчинення указаного правочину не існувало, Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 01 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровуваний) укладено договір дарування , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А., відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала в дар ОСОБА_3 89/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 , які належать їй на праві приватної спільної часткової власності на підставі дублікату договору дарування від 02 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. та заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2008 року (справа № 2-3704/2008), право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. 24 липня 2017 року, номер запису про право власності 21529540 ( а.с. 51, 66, 75).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.08.2017 право приватної спільної часткової власності на 89/100 частки домоволодіння з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 01 серпня 2017 року ( а.с. 58).

Згідно копії паспорту серія НОМЕР_1 виданого Дзержинським РВХМУУМВС України в Харківській області, ОСОБА_2 зареєстрована з червня 2016 року за адресою АДРЕСА_2 (а.с.98).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що укладений 01 серпня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договір дарування 89/100 частки домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 є недійсним, тому, що 12 червня 2003 року відповідач ОСОБА_2 взяла у позивача ОСОБА_1 у борг 120 000,00 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 12 серпня 2009 року. В обумовлений термін вона не повернула борг. У борговій розписці зазначено, що якщо борг не буде повернутий, відповідач ОСОБА_2 передасть ОСОБА_1 усі права на належний їй будинок. У подальшому ОСОБА_2 звільнила будинок та передала його ОСОБА_1 , проте відмовилась від своїх зобов`язань та звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 із вказаного будинку. Позивач, у свою чергу, звернувся до суду щодо стягнення суми за договором розписки 120000,00 доларів США. Договір дарування позивач вважає заходами відповідача для виведення майна із під можливих санкцій щодо неї.

Той факт, що спірний договір дарування укладався без наміру створення правових наслідків обумовлених цим договором, а отже є фіктивним, підтверджується тим, що Обдаровуваний ОСОБА_3 після укладення договору дарування ніяких дій на виконання договору не вчиняв, в будинок не вселявся, речі не завозив, у будинку не проживає, предмет договору дарування - частка домоволодіння, до теперішнього часу фактично залишається у власності ОСОБА_2 .

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

При цьому для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

З викладеного вбачається, що обов`язок доказування фіктивності правочину покладений саме на позивача по справі, який повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені правочином. При цьому, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами дарування від 01 серпня 2017 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, що, в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним.

Право власності на спірну частину домоволодіння після укладення оскаржуваної угоди було зареєстровано за новим власником ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, що вказує на прийняття ним дарунка у вигляді спірної частини домоволодіння і що відповідає положенням частини третьої статті 722 ЦК України .

Доводи апеляційної скарги, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки , цей правочин був укладений 01 серпня 2017 року, але відомості до Державного реєстру речових прав було внесено тільки 31 жовтня 2017 року,спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.08.2017 право приватної спільної часткової власності на 89/100 частки домоволодіння з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 01 серпня 2017 року ( а.с. 58).

Доводи апеляційної скарги, що укладений правочин не відповідає інтересам дітей, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів того, що у відповідача ОСОБА_2 на утриманні знаходяться неповнолітні (малолітні) діти.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що з червня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою у с. Пересічне Дергачівського району Харківської області.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що ознакою фіктивності оспорюваного правочину є той факт, що у спірному домоволодінні ніхто не проживає, новий власник не з`являвся жодного разу, майно фактично не прийняв, з огляду на їх недоведеністю з боку позивача.

Натомість, із копії постанови про закриття кримінального провадження від 05.03.2018 року убачається, що саме новий власник частини домоволодіння ОСОБА_3 , в особі представника, звертався до органів поліції із заявою про виявлення ним у власному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ознак кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 .

Зазначені обставини свідчать про безпідставність доводів позивача про відсутність інтересу нового власника до набутого нерухомого майна.

Також колегія суддів зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо порушення його прав внаслідок укладеного оспорюваного правочину.

Матеріали справи не містять, а ні розписки про наявність боргових зобов`язань, а ні ухвали або рішення суду щодо наявності в провадженні суду за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу або визнання за ним права на спірне домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено право позивача на правову допомогу, оскільки суд не надав змоги визначити правову позицію сторони позивача його представнику, спростовуються матеріалами справи.

Так, в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляли адвокати - Новосельцев В.І. та Рябовол В.В., які надавали до суду відповідні процесуальні документи в обґрунтування правової позиції позивача, під час судових засідань надавали свої пояснення, висловлювали свої міркування стосовно правової позиції позивача, що вбачається з матеріалів справи та зокрема з журналів судових засідань Дзержинського районного суду м. Харкова.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права., а відтак, відповідно до ст. 375 ЦПК України, відсутні підстави для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року.