Постанова

Іменем України

15 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/14219/17-ц

провадження № 61-12042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року в складі колегії суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 04 жовтня 2016 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Проте, з травня 2015 року її брат - відповідач ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі разом зі своєю сім`єю.

Звертала увагу на те, що з часу проживання в спірній квартирі відповідач змінив замки в дверях, чим позбавив її можливості користуватись належним їй нерухомим майном.

Зазначала, що в добровільному порядку відповідач не виселяється із належного їй житлового приміщення, чим перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись її власністю.

Посилаючись на наведене, просила усунути перешкоди в користуванні її приватною власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеного вище нерухомого майна.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач перешкоджає користуватись позивачу її майном, змінив замки та не допускає в квартиру, порушує правила співжиття та псує майно позивача, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, відповідач був членом сім`ї колишнього власника житла, іншого житла не має, а тому не може бути виселений зі спірного житлового приміщення.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Усунено ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру

АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не зареєстрований у спірній квартирі, місцем реєстрації, а отже місцем постійного проживання відповідача є приватний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Посилаючись на те, що відповідач не відноситься до кола членів сім`ї власника спірного нерухомого майна, який при цьому заперечує його проживання в спірній квартирі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У лютому 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року, у якій просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не є членом сім`ї наймача, оскільки не врахував, що відповідач є рідним братом позивача та вселився до спірної квартири як член сім`ї попереднього власника житла.

Апеляційним судом не надано належної правової оцінки доказам сплати відповідачем комунальних послуг у спірній квартирі та не враховано відсутність доказів порушення права позивача на володіння спірною квартирою.

Апеляційним судом не звернуто увагу на те, що ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі, добровільно виїхала з неї, оскільки має інше житло. Відповідач власного житла не має та може бути виселений зі спірної квартири лише за наявності підстав, визначених житловим законодавством, зокрема, псування належного позивачу майна чи неможливості спільного з ним проживання. Проте, доказів, які б свідчили про те, що є підстави для позбавлення відповідача житла, позивачем не надано.

Колегію суддів апеляційного суду також не враховано, що за нормами житлового законодавства позивач зобов`язана була попередити відповідача про добровільне звільнення спірного житлового приміщення як новий власник майна.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що позивач направляла на адресу відповідача письмову вимогу про виселення зі спірної квартири.

Відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин касаційна скарга представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвально з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що квартира

АДРЕСА_1 належала матері сторін в справі ОСОБА_5

26 квітня 2013 року ОСОБА_5 склала на ім`я позивача заповіт, за умовами якого заповіла ОСОБА_1 вказану квартиру.

З травня 2015 року брат ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі разом зі своєю сім`єю, без реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першої київської державною нотаріальною конторою 04 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла або усунення перешкод у користування майном за позовом цієї особи суд має враховувати загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Цивільне та житлове законодавством України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності: 1) члени сім`ї власника жилого будинку/квартири (статті 156 ЖК Української РСР, стаття 405 ЦК України); 2) наймач та члени його сім`ї (стаття158 ЖК Української РСР, стаття 810, 816 ЦК України); 3) тимчасові мешканці (стаття 98, 161 ЖК Української РСР, стаття 818 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що відповідач не є членом сім`ї нового власника спірної квартири, не проживає з нею та не веде спільного господарства, при цьому позивач не надавала свої згоди на проживання відповідача в спірній квартирі, апеляційний суд обґрунтовано виходив з наявності підстав для задоволення позову, оскільки проживання відповідача у спірній квартирі є безумовною перешкодою для позивача в реалізації нею права щодо цього майна, зокрема, володіння та користування.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач вселився до спірної квартири як член сім`ї попереднього власника не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом під час вирішення спору правильно дотримано баланс інтересів позивача, як власника спірної квартир та відповідача, який після смерті матері проживає в спірній квартирі без достатньої правової підстави.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тільки тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановивши, що відповідач вселився до спірної квартири за шість місяців до смерті матері, що не може вважатися тривалим часом проживання особи та тривалим зв`язком з конкретним місцем, апеляційний суд не порушив оскаржуваним судовим рішенням права відповідача, гарантовані йому статтею 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач добровільно виселилась зі спірної квартири, є безпідставними, оскільки добровільне виселення позивача з належної їй квартири не породжує у відповідача права на проживання та користування спірним нерухомим майном.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач є рідним братом позивача, а отже як член сім`ї наймача має право на проживання в спірній квартирі, зводяться до неправильного розуміння норм житлового законодавства, яке не відносить братів (сестер) до членів сім`ї наймача.

Посилання заявника на те, що позивачем не доведено, що відповідач чинить їй перешкоди в здійсненні права власності на спірну квартиру, спростовуються частинами першою, другою статті 319 ЦК України, та поданим позовом, підставою для подачі якого було проживання відповідача в спірній квартири та порушення з його боку права позивача користування та розпорядження своїм майном. Той факт, що відповідач не псує належне позивачу майно та вчасно сплачує комунальні послуги, не може бути підставою для його проживання в спрій квартирі за умови, що власник майна таке право заперечує.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не направляла відповідачу вимогу про добровільне виселення свідчать про неправильне розуміння відповідачем характеру спірних правовідносин. Посилання заявника на статтю 40 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки відповідач не був власником спірного житлового приміщення, а позивач набула права власності на спірне майно не в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходяться поза межами суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик