Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

місто Київ

справа № 2-21/11

провадження № 61-47033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Друга Одеська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського суду м. Одеси від 11 липня 2018 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 рокуу складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно.

25 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 05 квітня 2013 року. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2013 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою

ОСОБА_1 01 грудня 2017 року звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

На обґрунтування заяви заявник посилалася на те, що суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спадкового майна ОСОБА_3 , а саме: на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , проте не врахував той факт, що ОСОБА_2 01 жовтня 2007 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у вигляді 175/1000 частин зазначеної квартири. У той час вона звертала увагу суду на зазначені обставини у своїх доповненнях до позову та просила визнати частково недійсним зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом.

Посилалась на те, що суд першої інстанції також не взяв до уваги, що вона своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про те, що вона претендує на спадкове майно померлого ОСОБА_3 , оскільки вона проживала з ним однією сім`єю з 2001 року. Зазначила, що у раніше виниклих судових спорах судами вже було встановлено факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю.

Заявник стверджувала, що судом не були розглянуті її вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування після його батька та про скасування з цієї підстави виданого йому свідоцтва про право на спадщину. Також не вирішена вимога про визнання її спадкоємцем першої черги за законом та з цієї підстави визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , від якої вона не відмовлялася.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду заяву, керувався тим, що заява подана із значним пропуском встановленого частиною другою статті 220 ЦПК України 204 року строку, будь-яких поважних причин пропуску строку звернення з такою заявою до суду заявник не навела та клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду не подавала. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 рокуухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки таку заяву подано із пропуском строку. Також суд зазначив, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 , неодноразово уточнюючи позовні вимоги, не заявляла до суду вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування та скасування з цієї підстави виданого йому свідоцтва про право на спадщину, а також про визнання її спадкоємцем першої черги за законом після померлого ОСОБА_3 , тобто фактично просила суд задовольнити нові позовні вимоги.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у листопаді 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що у позові ОСОБА_1 відмовлено, отже виконати його неможливо, з огляду на що посилання на пропуск строків для подання заяви є необґрунтованим. Окрім цього, заявник не заявляла нові позовні вимоги, як про це зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, з огляду на що такі висновки є також незаконними.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у листопаді 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у грудні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а також визнання права власності на спадкове майно.

25 березня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси постановлено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення набрало законної сили 05 квітня 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2013 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 220 ЦПК України 2004 року суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати.

Як зазначено в абзацах 1, 3 пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України 2004 року, і не може змінити по суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє у задоволенні заяви.

Верховний Суд наведене розуміння правила статті 220 ЦПК України підтримує.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга статті 220 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції, чинній станом на момент ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2013 року набрало законної сили 05 квітня 2013 року,а тому ОСОБА_1 мала право на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду протягом періоду часу до 05 квітня 2014 року, однак звернулася з відповідною заявою лише у грудні 2017 року, тобто більше ніж через 3 роки після набрання законної сили рішення суду першої інстанції.

Додатково Верховним Судом враховано, що у задоволенні позову заявнику відмовлено повністю, відповідно, таке рішення не підлягало пред`явленню до виконання.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що заявник подала заяву із пропуском строків, передбачених статтею 220 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд погоджується з висновками судів про наявність підстав для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Аналогічний правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 2-191/12

(провадження № 61-40751св18), підстави відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Строки на подання заяви про ухвалення додаткового рішення є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за клопотанням заявника, яке подається одночасно із основною заявою.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення суд має виходити з того, що чинне законодавство не міститься вичерпного переліку поважних причин, їх доводять відповідні заінтересовані особи та їх наявність чи відсутність з`ясовується у порядку судового розгляду у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно може бути обмежено зокрема задля забезпечення нормального функціонування судової системи. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межа дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави поновлення строку. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Посилання заявника на те, що оскільки у задоволенні позову було відмовлено, а тому подання заяви про ухвалення додаткового рішення не обмежується жодними строками ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду заявник не навела та клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду не заявляла, а тому її заява про ухвалення додаткового рішення підлягає залишенню без розгляду.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського суду м. Одеси від 11 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

О. В. Ступак