КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2897/17 Головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/4341/2020 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кияшко Аліна Вячеславівна, ОСОБА_4 , про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ТОВ «Кей-Колект», Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус КМНО Кияшко А.А., ОСОБА_4 , про визнання договору іпотеки недійсним.

На обгрунтування позову зазначено, що восени 2016 року під час примусового виселення позивача із помешкання, в якому він проживав та був зареєстрований, стало відомо про те, що 4 вересня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ «Укрсиббанк» був укладений кредитний договір № 0. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором одночасно між відповідачами був укладений іпотечний договір № 62805, предметом якого є двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 13 лютого 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» уклало з ТОВ « Кей Колект» договір факторингу № 2, відповідно до якого банк відступив права вимоги за кредитним договором № 0, а також було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений 13 лютого 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київській області Саєнко Є.В., за яким до ТОВ «Кей-Колект» перейшло права вимоги за договором іпотеки № 62805. За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23 грудня 2015 року приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. зареєструвала право власності на іпотечну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», хоча на той час позивач був неповнолітньою особою і мав право на користування цим житлом.

Позивач вважає, що договір іпотеки укладений його батьками із банком всупереч вимогам частини першої статті 203 ЦК України, частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» без відповідного дозволу органу опіки та піклування, а передання квартири, яка є його єдиним житлом, в іпотеку унеможливлює його користування в даний час цим нерухомим майном.

У зв`язку з наведеним та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 62805, укладений 4 вересня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ « УкрСиббанк»; визнати наявність права користування неповнолітньою дитиною ОСОБА_1 житлом за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення договору іпотеки № 62805 від 4 вересня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АТ « УкрСиббанк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передаєтьсяв іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. При з'ясуванні факту порушення законних прав дитини внаслідок укладення її батьками договору іпотеки, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його прав на час звернення до суду.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким збільшені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що при вирішенні справ про визнання недійними договорів іпотеки, укладених без дозволу органу опіки та піклування, основною проблемою є визначення, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право. Однак суд першої інстанції не звернув увагу, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки на одній із сторінок паспортів відповідачів в графі «особливі відмітки» зазначено про дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що може свідчити про добросовісну поведінку батьків при укладенні цього правочину та не приховування інформації щодо неповнолітньої дитини. При цьому суд допустив, що позивач дійсно на момент укладення договору іпотеки проживав у спірній квартирі, адже місцем його проживання відповідно до статті 29 ЦК України було місце проживання його батьків, але не дослідив всі докази у справі, що свідчать про наявність права користування іпотечним майном неповнолітньою особою, яке не втрачено, і це майно є єдиним місцем проживання позивача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 4 вересня 2007 року № 0 та договором про надання споживчого кредиту від 4 вересня 2007 року № 0/2, між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,був укладений договір іпотеки № 62805, згідно якого відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 45,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала їм на праві приватної власності.

Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кияшко А.В. 4 вересня 2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 2495 (а.с. 7-8, т. 1).

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 та нотаріально посвідчений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, за умовами яких до третьої особи перейшли права та обов`язки кредитора (іпотекодержателя), у тому числі права вимоги за указаними вище кредитним договором 0 та договором іпотеки № 62805(а.с. 72-87, т. 1).

Відповідно до наданої позивачем копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23 грудня 2015 року приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М. на підставі договору іпотеки № 62805 від 4 вересня 2007 року зареєструвала право власності на іпотечну квартиру за ТОВ «Кей-Колект»(а.с. 10, т. 1).

7 грудня 2016 року згідно із договором купівлі-продажу за реєстровим № 11839 квартира АДРЕСА_1 була відчужена ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_4 (а.с. 111-116, т. 1).

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-12, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в квартирі, яка набула статусу предмета іпотека, він проживав з матір`ю як неповнолітня дитина та у зв`язку з укладенням договору іпотеки було порушено права дитини на житло, оскільки відповідачами не було отримано згоди органу опіки та піклування Оболонської РДА в м. Києві.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Обгрунтування позовної заяви про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки з подальшим виселенням позивача у вересні 2016 року є підставою для визнання такого правочину недійсним є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація та проживання позивача у квартирі, яка передана його батьками в іпотеку, та у зв`язку з цим необхідність згоди органу опіки та піклування, яка не надавалася, не є належною підставою для визнання договору іпотеки недійним, оскільки виключно на батьків, як законного представника позивача, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк.

Як вбачається з договору іпотеки №62805 від 4 вересня 2007 року, предмет іпотеки є власністю іпотекодавців (в рівних частинах) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 8 квітня 1999 року за реєстровим № 2-448 (пункт 1.1. договору іпотеки).

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не був співвласником квартири АДРЕСА_1 . Він набув право користування житлом як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігав це право протягом усього часу перебування його в іпотеці, а законність примусового виселення позивача з квартири її новим власником у вересні 2016 року, тобто після набуття повноліття, не є предметом розгляду в межах даного спору.

При цьому суд перевірив добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дитини на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору. В цьому аспекті суд виходив з того, що іпотекодавці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору, зобов`язані були повідомити банк про всі відомі їм права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

У той же час, матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомляли банк про наявність у них малолітнього сина, який проживає у квартирі, що є предметом іпотеки.

Навпаки, у пункті 1.3 договору іпотеки іпотекодавці свідчили, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей.

Таким чином, батьки позивача на момент укладання договору іпотеки приховали наявність у них дитини, зокрема зазначили, що договір іпотеки укладається в інтересах їх сім`ї на умовах, що вони вважають вигідними. Внаслідок цього іпотекодержатель чи нотаріус не мали можливості перевірити наявність прав та інтересів дитини в момент укладання договору, а тому договір іпотеки був правомірно укладений без згоди органу опіки та піклування.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 та неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18)

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів також підкреслює, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір іпотеки не зменшував і не обмежував права позивача як неповнолітньої дитини у 2007 році, який продовжував користуватися квартирою, що є предметом іпотеки, до зміни її власника та його повноліття і доказів того, що на наразі права позивача порушуються цим правочином матеріали справи не містять. Приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє можливості визнати іпотеку недійсною, оскільки встановлено, що іпотекодавці підтвердили іпотекодержателю, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей.

Крім того, за змістом статей 55, 124 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України та статей 4, 5, 19 ЦПК України об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист прав - це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відтак, позовні вимоги про визнання наявності права користування неповнолітньою дитиною ОСОБА_1 житлом на час укладення договору іпотеки № 62805 від 4 вересня 2007 року, на переконання колегії суддів є неналежним та неефективним способом захисту прав, свобод та/або інтересів в межах даного суб`єктного складу учасників справи та їхнього процесуального статуту у справі. Як зазначалося вище, таке право позивача відповідачами не оспорювалося.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову про визнання недійсним договору іпотеки, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній