У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 465/7083/13-ц

провадження № 61-5375 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі більше шести місяців не проживають у вказаній квартирі.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення її у спірне жиле приміщення, зобов`язання відповідача надати їй ключа від вхідних дверей та виділити їй кімнату для проживання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не проживають у спірній квартирі без поважних причин з 2003 року, не користуються нею, забрали з квартири усі свої речі, не несуть витрат по її утриманню.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції не встановив обставин за яких ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 набули право користування спірною квартирою, не встановив чи є у них інше житло. Оцінюючи поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі, не звернув уваги на наявність судових спорів між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, хоча з`ясування цього питання має важливе значення для правильного вирішення справи. Суд апеляційної інстанції не усунув указані порушення і також не встановив дійсні обставини справи в обсязі, необхідному для її вирішення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 251,91 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не можна вважати такою, що втратила право користування жилим приміщенням спірної квартири, в яку її було вселено на законних підставах, як члена сім`ї основного квартиронаймача, оскільки у спірному жилому приміщенні вона не проживає з поважних причин, що зумовлені неприязними (конфліктними) відносинами з позивачем, чого останнім не було спростовано, крім того, відповідач протягом усього часу не втрачала зв`язку з місцем свого постійного проживання, оскільки за місцем реєстрації вона перебувала на обліку в органах соціального захисту, отримувала соціальні виплати та медичне обслуговування у зв`язку з наявним у неї з дитинства захворюванням, іншого жилого приміщення для постійного проживання немає, до того ж, у спірному жилому приміщенні залишилась проживати її мати - ОСОБА_5 , яка була вселена в це приміщення за рішенням суду. Крім того, сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхньою матір`ю, як законним представником. В іншій частині вирішених судом першої інстанції вимог рішення суду не оскаржувалось, тому правових підстав для його перегляду в апеляційному порядку в цій (іншій) частині немає.

17 березня 2020 року, через засоби поштового зв`язку, до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, у якій скаржник просить зазначене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліку.

На виконання вимог ухвали, скаржник подав заяву, в якій просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції він отримав 17 лютого 2020 року, що підтверджується копією конверту апеляційного суду із штрих-кодом та роздруківкою з сайту «Укрпошта».

Враховуючи те, що скаржником обставини підтверджено належними та допустимим доказами, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі скаржник зазначає як на підставу касаційного оскарження пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував статті 71, 107 Української РСР без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 490/12384/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 520/6001/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 520/6001/15-ц, в яких Верховний Суд зазначає, що у спорі про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, початок відліку часу відсутності її у цьому житлі визначається від дня, коли вона залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Скаржник вважає також, що підставою касаційного оскарження судових рішень є пункт 1 частини 3 статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив докази у справі, а саме довідки, надані скаржником в апеляційному суді, про те, що діти відповідача навчаються в місті Запоріжжі, що підтверджує те, що вони проживають в іншому населеному пункті.

Також, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції помилково не врахував позицію викладену у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За приписами статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (із змінами), суди при вирішенні даних спорів повинні з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, а тому це питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2019 року у справі № 462/6749/16-ц (провадження 61-6691ск19).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 було вселено на законних підставах, як члена сім`ї основного квартиронаймача, оскільки у спірному жилому приміщенні вона не проживала з поважних причин, що зумовлені неприязними (конфліктними) відносинами з позивачем, а відповідач протягом усього часу не втрачала зв`язку з місцем свого постійного проживання, оскільки за місцем реєстрації вона перебувала на обліку в органах соціального захисту, отримувала соціальні виплати та медичне обслуговування у зв`язку з наявним у неї з дитинства захворюванням, іншого жилого приміщення для постійного проживання немає, до того ж, у спірному жилому приміщенні залишилась проживати її мати - ОСОБА_5 , яка була вселена в це приміщення за рішенням суду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не можна вважати такою, що втратила право користування жилим приміщенням спірної квартири.

Згідно з частинами 1-3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхньою матір`ю.

Доводи касаційної скарги, про те, що суд апеляційної інстанції застосував статті 71, 107 Української РСР без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 490/12384/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 520/6001/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 520/6001/15-ц є безпідставними, оскільки наведені постанови, ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи.

Верховний Суд у вказаних вище постановах висловив правову позицію щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, яка полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за умови не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин. Процесуальний закон покладає обов`язок саме на позивача довести факт відсутності відповідача понад шість місяців у жилому приміщенні. Початок відліку часу відсутності визначається від дня коли особа залишила приміщення.

Проте, позивач не довів, що ОСОБА_2 з дітьми не проживала в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин.

Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 462/6749/16-ц (провадження 61-6691ск19).

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності цього судового рішення.

Керуючись частинами другою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про вселеннявідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров