РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/3939/18

Провадження № 22-ц/4815/259/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом): фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,

третя особа за первісним та зустрічним позовом - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Тетяна Анатоліївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука В.І. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., у справі № 569/3939/18,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулося в суд з позовом до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Тетяна Анатоліївна про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що іпотечний договір є недійсним, оскільки він укладений сторонами за відсутності у ньому істотних умов, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку. Позивач, зазначаючи про укладення Іпотечного договору з порушенням вимог п. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 584, 215, 203 ЦК України, посилається на те, що іпотечний договір не містить суті, розміру і строку виконання зобов`язання.

Заперечуючи проти позову, відповідач ФОП ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ФОП ОСОБА_3 зобов`язань за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року на загальну суму 4 396 957, 21.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року в позові ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Тетяна Анатоліївна про визнання іпотечного договору недійсним відмовлено.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Тетяна Анатоліївна про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 17 жовтня 2017 року, укладеним між ОСОБА_2 , як Іпотекодержателем та ОСОБА_1 , як Іпотекодавцем, яка є майновим поручителем ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Торкуновою Т.А., зареєстрованим в реєстрі за № 801,в рахунок погашення заборгованості за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року на загальну суму 4 396 957, 21 (чотири мільйони триста дев`яносто шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім грн, 21 коп) шляхом передачі ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені первісного позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування свого рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції з посиланням на ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" та п. 3.1.3 договору іпотеки від 17 жовтня 2017 року серія НМТ № 366755, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Тетяною Анатоліївною та зареєстрованого в реєстрі за № 801 зазначив, що оскільки зобов`язання за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року покупцем не виконані, то ОСОБА_2 має право звернути стягнення на заставне майно, що є предметом вказаного договору іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким первісний позов задоволити, а в задоволені зустрічних позовних вимог відмовити.

Стверджує, що іпотечний договір не містить розміру і строку виконання зобов`язання, у зв`язку з чим суперечить вимогам ст.ст. 203, 215, 584 ЦК України та п.2 ст.18 Закону України «Про іпотеку».

Вказує, що в ході судового розгляду виявилися обставини, які вказують на замовчування чи/або приховування істотних умов договору іпотеки відповідачами, відтак дії останніх призводять до наслідків передбачених ст. 230 ЦК України.

Звертає увагу, що суд першої інстанції залишив поза увагою твердження свідків, щодо відсутності переговорів про істотні умови оскаржуваного іпотечного договору.

Скаржник покликається, на те що реальної поставки товару за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30.11.2016р. після підписання оспорюваного договору іпотеки не було

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 заперечує доводи останньої. Вважає первісний позов безпідставним та необґрунтованим, а тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Убачається, 17 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець), яка є майновим поручителем ОСОБА_3 за договором поставки та додатковою угодою, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 801, зареєстрований, згідно пункту 1.1 якого, іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку Іпотекодержателю ОСОБА_2 в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30 листопада 2016 року, з урахуванням існуючих додатків, або додатків, які будуть укладені в майбутньому, а Іпотекодержатель прийняв в іпотеку, в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується документами, що вказані в п. 1.3 Договору

В забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у пункті 1.1 Іпотечного договору іпотекодавець на умовах, передбачених цим Договором, передала в іпотеку нерухоме майно двокімнатна квартира, загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності та підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. 01 жовтня 2015 року за реєстровим № 1391.

Вартість предмета іпотеки становить 1350000,00 грн. визначена сторонами на підставі звіту про оцінку предмету іпотеки (п. 1.4 договору).

Сторони погодили, що зміст та розмір зобов`язання, строк і порядок його виконання визначені договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30.11.2016р., укладеним між іпотекодержателем та ОСОБА_3 , а також усіма додатковими договорами, додатками, змінами та доповненнями до нього, які чинні на момент укладення цього договору та можуть бути укладені після його підписання (договору іпотеки) (п. 1.5 договору іпотеки).

Відповідно до пункту 3.1.3 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або в будь-якій його частині.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у пунктах 6.2. та 6.3. іпотечного договору.

Відповідно до п. 9.1. іпотечного договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та нотаріального посвідчення і діє до виконання зобов`язання за основним договором в повному обсязі.

24 травня 2018 року ОСОБА_2 , направлено лист-вимогу ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (іпотекодавцю - майновому поручителю), про усунення порушення зобов`язань за Договором поставки та додатковою угодою, про виплату заборгованості за договором постави № СТ-16618/11/16 від 30.11.2016р. Роз`яснено, що у разі незадоволення зазначеної вимоги, він буде здійснювати захист порушеного права шляхом зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості. Проте, така вимога залишилася без задоволення.

Станом на 24 травня 2018 року заборгованість покупця ОСОБА_3 перед постачальником ФОП ОСОБА_2 за договором постави № СТ-16618/11/16 від 30.11.2016р. становить 4396957.21 грн. та сторонами не заперечується.

За положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в пункті 3 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

За приписами статті 18 Закону України "Про іпотеку" одними з істотних умов, які має містити іпотечний договір, є зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання, а також опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку.

Таким чином, у разі невиконання основним боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, іпотекодержатель як кредитор, має право вимагати виконання основного зобов`язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, а у разі пред`явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах узятих на себе зобов`язань перед іпотекодержателем.

Статтею 7 Закону України Про іпотеку передбачено, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Зважаючи на те, що Законом України Про іпотеку передбачено альтернативу зазначення розміру, строку і порядку виконання основного зобов`язання з посиланням на правочин у якому вказується основне зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що іпотечний договір містить всі істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності.

Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/24073/16, який є обов`язковими на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України. Колегія суддів не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, а також не надано суду жодних доказів для визнання його недійсним, в силу яких спірний договір іпотеки має бути визнано недійсним, а тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами договору іпотеки, зокрема п. 1.5 договору, договір нею підписаний, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а також що умови договору були їй зрозумілі.

Не заслуговують на увагу, посилання апеляційної скарги на положення ст. 229, 230 ЦК України як підставу визнання угоди недійсною, оскільки позовні вимоги із зазначених підстав не заявлялись і судом першої інстанції не вирішувались.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про надання судом першої інстанції неналежної оцінки показам свідків щодо відсутності переговорів про істотні умови оскаржуваного іпотечного договору, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що їх пояснення не є допустимими доказами, а тому не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог який ґрунтується на наявних у справі доказах, зокрема первинних документах.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що реальної поставки товару за договором поставки № СТ-16618/11/16 від 30.11.2016р. після підписання оспорюваного договору іпотеки не було, колегією суддів відхиляються, оскільки доказів звернення до правоохоронних органів про такі факти скаржником суду не надано. При цьому, договір поставки не було визнано недійсним.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз`яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Аналогічну правову позицію про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, викладено у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року справа № 3-139гс11 та у постанові від 11 грудня 2013 року справа № 6-124цс13.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука В.І. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2020 року.

Головуючий :

Судді :