Справа №433/1710/18
Провадження № 6/220/14/20
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2020 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду справу за поданням державного виконавця Великоновосілківського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пуценка С.Б. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло подання державного виконавця Великоновосілківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області Пуценка С.Б. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України.

В обґрунтування подання заявник посилається на те, що на виконанні у Великоновосілківському районному відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) знаходиться виконавче провадження №59565580 за виконавчим листом №433/1710/18, виданим 07.05.2019р. Троїцьким судом Луганської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 02.12.2016р. в сумі 200 000 грн., з урахуванням інфляційних втрат за період 02.12.2016р. по 03.09.2018р. в розмірі 37728,02 грн., 3% річних в розмірі 10536,99 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 25000 грн., судового збору в розмірі 2482,59 грн., а всього - на загальну суму 253247,60 грн. Вказане виконавче провадження було відкрито 18.07.2019 р. на підставі ч.1 ст.24, ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за місцезнаходженням майна боржника - земельної ділянки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 010010935 площею 6,31 га, яка знаходиться на території Шевченківської сільської ради Великоновосілківського pайону Донецької області, яка належить ОСОБА_1 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

18.07.2019р. державним виконавцем Великоновосілківського районного ВДВС було винесено постанову про арешт майна боржника та накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а саме 278702,36 грн., та внесено відповідні обтяження у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (ДРРП) та Державний реєстр обтяжень рухомого майна (ДРОРМ) з отриманням витягів з реєстрів.

На протязі липня 2019 р. - червня 2020 р. державним виконавцем неодноразово здійснювались запити у Автоматизованій системі виконавчих проваджень до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Регіонального сервісного центу Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України а також Єдиного реєстру фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань щодо отримання інформації про наявність у боржника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , майна (доходів), на які може бути звернено стягнення, а також відомостей про перетинання державного кордону України. У отриманих відповідях на вказані запити було отримано відомості про перетин боржником державного кордону України, востаннє боржник ОСОБА_1 перетнув кордон 26.02.2020 р. у напрямі виїзду за межі України, усього у відповіді містилось 12 записів про перетин кордону боржником за період з 17.07.2019 р. по 05.06.2020 р.

12.12.2019 р. державним виконавцем за заявою стягувача ОСОБА_2 було зареєстровано обтяження №34602311 об`єкту нерухомого майна боржника - вищевказаної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0935 площею 6,3109 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП).

Державним виконавцем було надіслано запити до Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області, Головного управління Держпродспоживслужби у Донецькій області, міськрайонного управління Держгеокадастру у Великоновосілківському pайоні та м. Донецьку, Управління соцзахисту населення Великоновосілківської РДА, Великоновосілківського районного центру зайнятості, Шевченківському сільському голові Великоновосілківського p-ну Донецької області, оскільки у матеріалах виконавчого провадження зазначено адресу колишнього мешкання (реєстрації) боржника ОСОБА_1 у с.Шевченко Великоновосілківського pайону. В отриманій від міськрайонного управління Держгеокадастру відповіді підтверджується наявність на праві власності у боржника ОСОБА_1 земельної ділянки площею 6,31 га на території Шевченківської сільської ради Великоновосілківського p-ну відповідно державного акту серії ДН №028204 на право власності на земельну ділянку. Також наявність вищевказаної земельної ділянки (паю) на праві власності боржника підтверджено у відповіді Шевченківської сільської ради, у якій також було зазначено про відсутність даних про реєстрацію та проживання боржника ОСОБА_1 на території Шевченківської сільської ради Великоновосілківського pайону. Будь-яких інших відомостей про місцеперебування (реєстрацію) боржника або наявність майна (доходів) боржника, на які може бути звернено стягнення, отримано не було.

Постанова про відкриття виконавчого провадження та виклик до відділу ДВС боржнику надіслано не було, оскільки згідно адреси, зазначеної у виконавчому документі, а також Переліку населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та ПАТ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти (сайт мережі Інтернет: http://ukxposhta.ua/robota-ukrposhti-v-doneckii-ta- luganskij -oblastvax/ ) боржник був зареєстрований (мешкав) на території, непідконтрольній Україні. Стягувач ОСОБА_2 неодноразово стверджувала про місцеперебування (мешкання) боржника за адресою, вказаною у виконавчому документі та паспорті боржника: АДРЕСА_2 . Неодноразові спроби державного виконавця встановити контакт з боржником за номером телефону НОМЕР_5 виявились безрезультатними, але боржник мав змогу дізнатися про відкриття виконавчого провадження стосовно нього у загальнодоступному Єдиному реєстрі боржників у мережі Інтернет. За непідтвердженими даними, повідомленими представником стягувана, боржник ОСОБА_1 є родичем стягувана ОСОБА_2 і тому мав дізнатися про відкриття виконавчого провадження №59565580 та здійснення виконавчих дій Великоновосілківським районним ВДВС.

05.06.2020р. державним виконавцем було зареєстровано обтяження - арешт на все рухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, отримано витяг № 66149701. За період з 18 липня 2019 р. по 11 червня 2020 р. боржником ОСОБА_1 не було здійснено жодної дії, яка свідчила про намір боржника виконати судове рішення. Викладене дає підставу державному виконавцю вважати нездійснення боржником ОСОБА_1 на протязі тривалого часу жодних дій, спрямованих на погашення боргу на користь стягувана, ухиленням боржника від виконання рішення суду. 3 метою вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень та забезпечення виконання судового рішення просить встановити тимчасове обмеження боржника-фізичної особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорту - до виконання зобов`язань за рішенням.

Представник Відділу державної виконавчої служби Великоновосілківського районного управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду подання. Подав заяву про розгляд подання за його відсутності.

Суд, дослідивши подання та надані до нього документи, вважає, що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в`їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Право на свободу пересування має також своє первинне закріплення у ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція). Розділом ХІ зазначеної інструкції передбачений порядок обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є, окрім іншого, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Разом з тим, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей про те, чи є у боржника ОСОБА_1 паспорт для виїзду за кордон, не зазначені його дані.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р. з подальшими змінами і доповненнями, чинними на момент відкриття виконавчого провадження № 57531065 (далі за текстом Закон № 1404-VIII): виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частинами 1, 3, 4 ст. 441 ЦПК України встановлено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, слід розуміти як пряму відмову від виконання судового рішення, так і інші винні дії, які свідчать про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань.

За роз`ясненнями, що містяться в абз. 7 п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 377-1 ЦПК (в старій редакції), зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в листі від 01.02.2013р. «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України»: Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до Конституції України обмеження пересування громадянину є одним з найсуворіших заходів впливу на особу, що умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі "Хлюстов проти Росії". Так, Суд зазначив, що на підставі відповідних положень закону в тлумаченні Конституційного Суду Росії влади держави були зобов`язані обґрунтувати необхідність обмежень відносно пана ОСОБА_3 . Отже, можливість подорожувати могла бути обмежена при встановленні необхідності застосування такої міри з урахуванням обставин справи, але не автоматично при несплаті боргу. Більше того, за правилами виконавчого провадження пристав був зобов`язаний вказати в постанові основи рішення, що зачіпає інтереси однієї із сторін виконавчого провадження. Проте усі вимоги і приписи у справі пана Хлюстова спиралися лише на те, що він добровільно не сплатив борг, ґрунтований на судовому рішенні. Служба судових приставів не вказала жодної іншої причини. Зокрема, вона не вказала на те, що він ухилявся від платежу, вона не пояснила, як заборона подорожувати могла сприяти стягненню боргу, вона не вивчила індивідуальну ситуацію пана Хлюстова і інші обставини, що мають значення для справи. Більше того, російські суди, перевіряючи рішення служби судових приставів, не оцінили обґрунтованість і пропорціональність обмежень на подорожі. Нарешті, усе обмеження прав громадян залишати свою країну мають бути обґрунтовані на усьому своєму протязі відповідно до конкретних обставин справи. Російська влада порушуючи свої обов`язки не упевнилася в цьому. Таким чином, в даному випадку мало місце порушення статті 2 Протоколи № 4.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, згідно з п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України має окрім іншого обов`язково містити: інформацію про перетинання боржником державного кордону України, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань.

Матеріали виконавчого провадження не містять належних та допустимих доказів обізнаності боржника щодо відкриття виконавчого провадження. Судом також не встановлено та державним виконавцем не доведено переконливих підстав умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду та необхідності застосування до нього обмеження у праві на виїзд за межі України.

Суд також вважає необхідним зазначити, що неможливість направити поштові відправлення на тимчасово окуповану територію не залежить від волі боржника, а отже, не може бути підставою для такого неповідомлення.

Відповідно до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень суду» від 24.03.2008 року, суд може, але не зобов`язаний вживати заборону на виїзд боржника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення подання щодо обмеження конституційних прав громадянина України.

Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також, оцінюючи надані докази, суд вважає подання таким, що подане передчасно, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 411 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Великоновосілківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області Пуценка С.Б. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України - відмовити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Якішина