Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 711/3604/17

провадження № 61-32096 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача -Івашкова Надія Євгенівна ,

відповідачі: Черкаська міська рада, комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Івашкової Надії Євгенівни, на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року у складі судді Казидуб О. Г. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Нерушак Л. В., Бондаренка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради,комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (далі - КП «СУБ «Митниця») про солідарне стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вонапрацювала на посаді майстра дільниці (робота з населенням) у КП «СУБ «Митниця». Відповідно до наказу КП «СУБ «Митниця» від 11 листопада 2016 року № 333-к її було звільнено з роботи на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП Україниз 11 листопада 2016 року, у порядку переведення до комунального підприємства «Соснівська служба утримання будинків» (далі - КП «Соснівська СУБ») за угодою між керівниками. У цей самий день їй була видана копія наказу КП «СУБ «Митниця» про звільнення з роботи та трудова книжка. Компенсація за невикористану відпустку у кількості 2-х днів була переведена в КП «Соснівська СУБ».

Проте на момент звільнення їй було нараховано, але не виплачено, заробітну плату за листопад 2016 року у розмірі 1 891,64 грн.

Вона з іншими колишніми працівниками КП «СУБ «Митниця» неодноразово зверталась до директора та власника цього підприємства - Черкаської міської ради - з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, проте їй повідомили про рішення Черкаської міської ради від 28 жовтня 2016 року № 1412 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 21 жовтня 2007 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси», відповідно до якого КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел для виплати заборгованості по заробітній платі. Колишні працівники підприємства зверталися до Черкаського міського голови та директора департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради щодо невиплати їм заробітної плати, унаслідок чого їх було повідомлено про те, що департаментом розроблено проект рішення щодо надання КП «СУБ «Митниця» фінансової підтримки для виплати заборгованості по заробітній платі, який винесено на розгляд депутатських комісій і в подальшому буде запропоновано на розгляд міської ради.

Отже, такими діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, оскільки не отримання нею заробітної плати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і додаткових зусиль для організації життя.

Крім того, вважала, що винним органом у невиплаті КП «СУБ «Митниця» їй заробітної плати також є Черкаська міська рада, як власник комунального підприємства, оскільки рада є одноосібним його засновником, а місцева громада є одноосібним власником майна, тому моральна шкода та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь суму нарахованого та невиплаченого доходу в розмірі 1 891, 64 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) у розмірі 128, 11 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України в розмірі із розрахунку на день винесення судового рішення, та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року, з урахуванням ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» на користь ОСОБА_1 суму нарахованого та невиплаченого доходу в розмірі 1 891, 64 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 47 432, 44 грн, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) у розмірі 128, 11 грн, та на відшкодування моральної шкоди 500,00 грн, а всього 49 952, 19 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 при звільненні з роботи КП «СУБ «Митниця» було нараховано заробітну плату, проте її не виплачено, тому з комунального підприємства, як роботодавця ОСОБА_1 , слід стягнути суму нарахованого та невиплаченого доходу та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати та компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати). Сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у стягненні цих коштів. Вказаними діями КП «СУБ «Митниця» позивачці було завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості. Позов ОСОБА_1 у частині вимог до Черкаської міської ради задоволенню не підлягає, так як територіальна громада в особі міської ради не відповідає за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи, КП «СУБ «Митниця», тому на неї не може бути покладена відповідальність за невиплату комунальним підприємством ОСОБА_1 заробітної плати.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 вересня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги в частині стягнення нарахованого та не виплаченого доходу, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та підлягають стягненню з КП «СУБ «Митниця», оскільки саме із ним у позивача виникли трудові правовідносини. При цьому КП «СУБ «Митниця» на час розгляду справи судом не ліквідовано, а тому підприємство самостійно несе відповідальність за невиплату своєму працівникові заробітної плати при звільненні. Також апеляційний суд вказав, що солідарна відповідальність у трудових спорах законодавством не передбачена й мотиви районного суду щодо відсутності підстав для відповідальності міської ради є вірними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - адвокат Івашкова Н. Є., просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, про стягнення у солідарному порядку з відповідачів суму нарахованого та невиплаченого доходу в розмірі 1 891, 64 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 47 432, 44 грн, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) в розмірі 128, 11 грн, та моральну шкоду у розмірі 500, 00 грн, а всього 49 952, 19 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу з Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

11 червня 2019 року системою автоматизованого розподілу визначено суддю-доповідача у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, КП «СУБ «Митниця» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року касаційне провадження у справі № 711/3604/17 (провадження № 61-32096 св 18) за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради,КП «СУБ «Митниця» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 св 18) за позовом ОСОБА_3 до Черкаської міської ради, КП «СУБ «Митниця» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року касаційне провадження у справі № 711/3604/17 (провадження № 61-32096 св 18) за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, КП «СУБ «Митниця» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди поновлено у зв`язку з тим, що обставини, за яких касаційне провадження було зупинено, відпали.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що саме Черкаська міська рада, як власник КП «СУБ «Митниця», вчинило дії, що унеможливили виплату комунальним підприємством заробітної плати їй, як позивачу при звільненні. КП «СУБ «Митниця» не має сфери діяльності, рухомого або нерухомого майна, інших джерел виплати заробітної плати. Отже, за аналогією закону Черкаська міська рада має відповідати за борги по заробітній платі комунального підприємства, яке нею повністю контролюється, як фінансово, так і адміністративно. Тому відповідати мають солідарно і КП «СУБ «Митниця» і Черкаська міська рада за аналогією закону.

Необхідність застосування саме солідарної відповідальності викликана тим, що внаслідок дій свого власника КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради формально існує (не виключене з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а отже, Черкаська міська рада як власник може виплатити заборгованість працівнику підприємства як безпосередньо, так і шляхом здійснення організаційно-господарських повноважень по відношенню до належного їй комунального підприємства.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Івашкова Н. Є., подала до Верховного Суду додаткові пояснення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що 04 вересня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) щодо субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства. КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради є «комерційним унітарним підприємством» формально, при цьому підприємство позбавлене сфери діяльності, всього належного майна та органів управління виключно за рішеннями власника.

Крім того, посилалася на висновки Європейського суду з прав людини у справі «Єршова проти Російської Федерації»від 08 квітня 2010 року (скарга № 1387/04).

Суди не звернули належної уваги на те, що у КП «СУБ «Митниця» немає грошей та/або майна, тому на цей час судове рішення про стягнення заборгованості з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради органами державної виконавчої служби не виконане, без його зміни в частині зазначення Черкаської міської ради солідарним відповідачем, перспективи виконання судових рішень відсутні.

КП «СУБ «Митниця» судові рішення не оскаржило.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 працювала на посаді майстра дільниці в КП «СУБ «Митниця».

Відповідно до наказу № 333-к від 11 листопада 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України з 11 листопада 2016 року, у порядку переведення до КП «Соснівська служба утримання будинків» за угодою між керівниками підприємств згідно листа № 1453 від 11 листопада 2016 року (а.с. 11).

Цього самого дня ОСОБА_1 була видана копія наказу про звільнення та трудова книжка, однак на день звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата за листопад 2016 року в розмірі 1 891,64 грн, що підтверджується довідкою КП «СУБ «Митниця» № 102 від 09 грудня 2016 року (а.с. 12).

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, КП «СУБ «Митниця» не ліквідоване та не перебуває в процесі припинення. (а.с. 37)

Відповідно до Статуту КП «СУБ «Митниця», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 16 грудня 2010 року № 2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі Черкаської міської ради (пункт 1.2 Статуту).

Підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням, є унітарним, комерційним та діє з метою отримання прибутку (пункти 1.4, 1.5, 1.8 Статуту). Органом управління підприємства є департамент житлово-комунального комплексу виконавчого комітету Черкаської міської ради (пункт 1.3 Статуту). Основні напрямки діяльності підприємства визначені у статті 2 Статуту. Як передбачено п. 1.6 Статуту, підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Івашкової Н. Є., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначено у статті 619 ЦК України.

За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, та статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії ». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

Відповідно до положень статей 77 та 78 ГК України в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства.

Згідно з положеннями статті 76 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл.

Крім того, ГК України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74-75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно.

Разом з тим у статті 78 ГК України зазначено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).

У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати.

Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства.

Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства.

Проте враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (частина третя статті 78 ГК України).

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

При цьому, комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України).

Системне тлумачення статей 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.

Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства.

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування.

Судами встановлено, що КП «СУБ «Митниця» є комерційним унітарним підприємством, та володіє майном на праві повного господарського відання.

Судами не встановлено, що саме діями засновника було спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна палата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок) затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із КП «СУБ «Митниця». Наказом директора КП «СУБ «Митниця» від 11 листопада 2016 року № 333-к звільнена з роботи з 11 листопада 2016 року на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України у порядку переведення до КП «Соснівська СУБ» згідно листа № 1453 від 11 листопада 2016 року.

ОСОБА_1 нарахована та не виплачена заробітна плата за листопад 2016 року у розмірі 1 891,64 грн.

Відповідно до Статуту КП «СУБ «Митниця», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 16 грудня 2010 року № 2-31, підприємство є правонаступником частини «Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління № 1» і є самостійним суб`єктом господарювання.

Пунктами 1.5, 1.6 Статуту передбачено, що підприємство є комерційним, діє з метою отримання прибутку, здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм з правом найму працівників.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, вважав, що саме КП «СУБ «Митниця» несе відповідальність за невиплату колишньому працівникові ОСОБА_1 заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення належних сум солідарно з КП «СУБ «Митниця» та Черкаської міської ради, суди обґрунтовано зазначили, що трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена. Черкаська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, та вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до Черкаської міської ради безпідставні, оскільки відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб у трудових правовідносинах. При цьому КП «СУБ «Митниця» не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність.

Посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) та на рішення ЄСПЛ, зокрема у справі «Єршова проти Російської Федерації» від 08 квітня 2010 року, є безпідставними, оскільки в зазначених справах встановлено інші, ніж у вказаній справі обставини, зокрема, що діями територіальної громади створене ним комунальне підприємство доведено до банкрутства, що відповідно до норм чинного законодавства є підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями цього підприємства в межах ліквідаційної процедури.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилається ОСОБА_1 , Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі банкрутства такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності.

Тобто для вирішення питання про субсидіарну відповідальність підприємства (роботодавця) та органу місцевого самоврядування (як учасника та засновника такої юридичної особи) необхідно встановлення наявності чи відсутності підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства, зокрема, мету здійснення господарської діяльності підприємства, його сферу діяльності та факт банкрутства. У справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) КП «Комбінат комунальних підприємств» володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлює передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом.

Судами встановлено, що відповідно до способу утворення КП «СУБ «Митниця» є унітарним, комерційним підприємством та діє з метою отримання прибутку і на момент розгляду справи не є ліквідованим.

Згідно з пунктом 1.8 Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, а відповідно до пункту 1.6 Статуту підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Таким чином, встановивши відсутність підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за зобов`язаннями створеного нею комунального комерційного підприємства, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про покладання обов`язку із виплати грошових зобов`язань, що виникли на підставі трудових правовідносин, саме на КП «СУБ «Митниця» як роботодавця.

Верховний Суд зазначає, що не має підстав для застосування до указаних правовідносин рішень ЄСПЛ у справах «Михайленки та інші проти України» від 30 листопада 2004 року та «Єршова проти Російської Федерації» від 08 квітня 2010 року, оскільки ЄСПЛ, вважаючи, що держава несе відповідальність за несплату позивачеві стягнутих рішеннями національних судів коштів, виходив із відповідальності держави за фінансування казенних підприємств та положень частини сьомої статті 77 ГК України, що не суперечить правовій позиції, висловленій у цій справі.

Не можна застосувати до цих правовідносин також й позицію, висловлену ЄСПЛ у справі «Єршова проти Російської Федерації» від 08 квітня 2010 року, оскільки суд виходив із того, що заявники звернулись до працедавця з вимогами, отримали судові рішення на свою користь, однак судові рішення не були виконані у зв`язку з діями засновника комунальних підприємств. Така позиція відповідає змісту статті 619 ЦК України, яка передбачає як умову для покладення субсидіарної відповідальності звернення до відповідальної особи та її неспроможність задовольнити вимоги кредитора. Крім того, визнаючи відповідальність муніципального органу за боргами утвореного ним комунального підприємства, ЄСПЛ виходив зі встановлених судами фактичних обставин справи, що муніципальне підприємство визнано банкрутом, заявниця внесена у перелік кредиторів. Унітарне підприємство, до якого було подано позов колишнім працівником, перебувало у процедурі банкрутства і було оголошено банкрутом ще до того, як позивач пред`явила до виконання виконавчий документ. Крім того, було встановлено публічний характер діяльності підприємства. У вказаній справі було встановлено, що комунальне унітарне підприємство на праві господарського відання було доведено до банкрутства саме діями його засновників.

ОСОБА_1 з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди звернулася до безпосереднього роботодавця і суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення її вимог. Факт неспроможності роботодавця виконати рішення суду може бути встановлений лише за результатами виконання цього судового рішення або у процедурі банкрутства.

Доводи касаційної скарги про те, що КП «СУБ «Митниця» існує формально, не здійснює діяльності, а тому Черкаська міська рада повинна нести солідарну відповідальність за борги із заробітної плати разом зі створеним нею підприємством, не ґрунтуються на законі.

Отже, субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника)- органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа неможе виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.

Указаний висновок відповідає правовій позиції висловленій у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 сво 18) за позовом ОСОБА_3 до Черкаської міської ради, КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій захистили порушені трудові права ОСОБА_1 , а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Івашкової Надії Євгенівни, залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк