ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/354/20 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 301000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників справи: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/16875/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання права власності на квартиру, ухваленого суддею Черніцькою І.М., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Тернопільської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання права власності на квартиру за АДРЕСА_1 заг. АДРЕСА_2 кв.м., житловою - 31,2 кв.м.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2018 року виділено йому у натурі 1/4 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , заг. пл.60,1 кв.м. та визнано за ним право власності на дане приміщення. Ним проведено переобладнання нежитлового приміщення у житлове. Вказане переобладнання виконано з дотриманням всіх будівельних правил та стандартів. Звернувшись до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на реконструйоване житлове приміщення, отримав відмову.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визнання права власності на квартиру.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилається, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить скасувати рішення суду та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано норми ст. 100 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Переобладнане ним житло відповідає вимогам статті 50 ЖК Української РСР, якою передбачено, що жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Таким чином скаржник вважає, що судом порушено норми процесуального права: ст. 2,5,6,10,12,13,89,263,264 ЦПК України.

Судом не взято до уваги письмовий доказ і не зазначено причин його відхилення: технічний висновок фахівців Тернопільського філіалу державного наукового-дослідного та проектно-вишукувального інституту НДІпроектреконструкція, який підтверджує, що переобладнане приміщення відповідає нормам чинних державних будівельних норм та правил, зокрема: ГОСТ 27751-88, ВСН 58-88(Р)снИп 2.08.01-89, ДБН 2.2-15-2005, ДБН 3.2-2-2009, ДБН В1.2-2:2006, ДСТУ Б.В.1.2.-3:2006, ДБН А.2.3-1-99. При цьому судом не зазначено мотивів відхилення даного висновку, що є порушенням норми ст.89, 110 ЦПК України.

Судом порушено норму матеріального права: п. 14 ч.1 ст.27 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до якої державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення права на нерухоме майно, тобто таким документом є рішення суду.

Відзиву від відповідачів на апеляційну скаргу подано не було.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач підтримав апеляційну скаргу, мотивуючи, що ним дотримано всіх технічних вимог при переобладнанні нежитлового приміщення у житлове, однак суд безпідставно відмовив у позові. Окрім того пояснив, що звертався в усному порядку до органів державної реєстрації з приводу реєстрації переобладнаної квартири, однак отримав відмову, але письмових звернень не подавав і письмової відмови від відповідачів щодо реєстрації права власності на спірну квартиру не отримував.

Відповідачі - Тернопільська міська рада; відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи з метою особистої участі їх представників у судовому засіданні не подали. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (cкорочено Закон №540-ІХ), яким розділ ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України доповнено п.3, строки апеляційного розгляду справи, передбачені ст.371 ЦПК України, продовжені на строк дії карантину, а тому підстави вирішувати питання в порядку ч.2 ст.371 ЦПК України щодо продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду 04 червня 2018 року виділено ОСОБА_1 , в натурі в рахунок належної йому 1/4 ідеальної частки від нежитлового приміщення загальною площею 223,5 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_3 , приміщення: 99-7 коридор площею 21,2 кв.м., 99-10 приміщення умивальника площею 1,0 кв.м., 99-11 приміщення вбиральні площею 1,0 кв.м., 99-12 кладова площею 1,7 кв.м., 99-13 кабінет площею 7.3 кв.м., 99-14 кабінет площею 12.4 кв.м., 99-15 кабінет площею 11,7 кв.м., 99-16 коридор площею 3,2 кв.м., 99-27 кладова площею 0,6 кв.м., а всього загальною площею 60,1 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на виділену в натурі частку, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 60,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке підлягає державній реєстрації.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 , на нежитлове приміщення загальною площею 223,5 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 131856262 від 24 липня 2018 року, за ОСОБА_1 , на підставі рішення суду від 04 червня 2018 року зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення заг. 60,1 кв.м. Опис: 99-7 коридор площею 21,2 кв.м., 99-10 приміщення умивальника площею1,0 кв.м., 99-11 приміщення вбиральні площею 1,0 кв.м., 99-12 кладова площею 1,7 кв.м., 99-13 кабінет площею 7.3 кв.м., 99-14 кабінет площею 12.4 кв.м., 99-15 кабінет площею 11,7 кв.м., 99-16 коридор площею 3,2 кв.м., 99-27 кладова площею 0,6 кв.м.

Згідно із технічним висновком від 2018 року щодо перепланування квартири за АДРЕСА_1 встановлено, що перепланування квартири здійснено у 2006 році. Інженерні мережі при проведенні перепланування не змінювались. Основні несучі конструкції стін, перекриття квратири знаходяться у нормальному технічному та придатному стані. Перепланування квартири не вплинуло на несучу здатність конструкції квартири та житлового будинку в цілому і не порушило архітектурних, санітарних, пожежних державних будівельних норм. Квартира придатна до експлуатації.

На замовлення позивача товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічних паспорт на квартиру за АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що позивачем здійснено перепланування приміщення за АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 331 ЦКУ, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно із правилами ст. 392 ЦКУ позов про визнання права власності може бути пред`явлено: по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється чи не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦКУ набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності, суд під час застосування цієї норми повинен встановити, із яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт, і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦКУ.

Крім того, зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Ні зазначеними нормами, ні нормою ст. 331 ЦКУ не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Згідно із вимогами п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як «переобладнання» і «перепланування».

Положеннями Порядку перепланування, переобладнання, реконструкції житлових та нежитлових приміщень, зміни їх функціонального призначення в м. Тернополі, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №601 від 05.06.2013 р. (далі- Порядок) установлено, що переобладнання приміщень дозволяється проводити лише після отримання дозволу виконавчого комітету Тернопільської міської ради.

Для отримання дозволу на перепланування, переобладнання приміщень замовник (власник, наймач чи орендар (фізична або юридична особа) звертається із заявою у центр надання адміністративних послуг у місті Тернополі.

Виконання робіт по переплануванню приміщень, без одержання дозволу та/або проведення робіт не передбачених робочим проектом, вважається самовільним.

Роботи по переплануванню приміщень, проводяться з обов`язковим дотриманням вимог робочого проекту, пожежної безпеки, безпечної експлуатації газового обладнання і електроустановок, а також збереження безпечного функціонування всіх загальнобудинкових інженерних мереж.

Вказаним Порядком також встановлений порядок узаконення та прийняття в експлуатацію об`єкта самовільного перепланування.

Для отримання погодження вже проведеного перепланування приміщень, замовник (власник, наймач чи орендар (фізична або юридична особа) звертається із заявою у центр надання адміністративних послуг в місті Тернополі.

Суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів з питання узаконення перепланування, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні цього питання.

Матеріалами справи підтверджується, що у належному позивачу спірному нежитловому приміщенні здійснено перепланування з метою використання нежитлового приміщення для житла. Разом із тим, відсутні докази звернення позивача до відповідних органів місцевого самоврядування щодо зміни статусу приміщення із нежитлового на житлове та визнання права власності на квартиру. В апеляційному суді позивач підтвердив, що він у письмовому порядку до компетентних органів з приводу зміни статусу спірного приміщення та визнання права власності на нього не звертався.

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не доведено факту порушення чи оспорення його права, звернення у відповідні органи щодо оформлення права власності на переобладнану квартиру та отримання відмови в установленому законом порядку від компетентних органів.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру, суд виходив із тих обставин, що позивач не отримував дозволу на перепланування належного йому на праві власності нежитлового приміщення на житлове та не звертався у відповідні органи з приводу погодження вже проведеного перепланування та зміни статусу приміщення, його призначення; а також, що судом не встановлено доказів того, що будь-якими своїми діями відповідачі порушили права позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у позові, як таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що судом безпідставно не не застосовано у даній справі вимог ст.50,100 Житлового кодексу Української РСР, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки спірне приміщення не набуло статусу житлового приміщення, до власника будинку чи інших компетентних органів за отриманням дозволу на перепланування та щодо визначення (зміни) статусу приміщення та оформлення права власності позивач в установленому порядку не звертався, про що він підтвердив у суді апеляційної інстанції, а тому у даній справі вказані правові норми не підлягають до застосування.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання ОСОБА_1 на безпідставність відхилення судом технічного висновку фахівців Тернопільського філіалу державного наукового-дослідного та проектно-вишукувального інституту НДІпроектреконструкція про відповідність переобладнаного спірного приміщення чинним будівельним нормам та правилам, оскільки сам по собі даний висновок не має правового значення у справі без звернення позивача до власника будинку чи інших компетентних органів за отриманням дозволу на перепланування та щодо визначення (зміни) статусу приміщення та оформлення права власності на нього.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому апеляційний суд враховує, що. як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2019 року.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на позивача ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Костів О.З.