ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» червня 2020 року

м. Харків

справа № 638/2254/18-ц

провадження № 22ц/818/2277/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , представниця позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 ,

відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , представниця відповідачки за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа за зустрічним позовом - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_3 з 02 квітня 2011 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року.

Вказала, що від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу постійно проживає з нею, знаходиться на її утриманні, і саме вона займається його вихованням та розвитком.

Зазначила, що ОСОБА_3 відразу після розірвання шлюбу переїхав мешкати до США та одружився з іншою жінкою. Від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина ухиляється, не цікавиться його долею, життям, не відвідує його вдома та у дитячому садочку, матеріальної допомоги не надає. Незважаючи на її неодноразові звернення до відповідача щодо його участі у вихованні дитини, він не вживає заходів щодо забезпечення дитині достатнього рівня життя, всебічного виховання та розвитку, захисту його законних прав і інтересів, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не цікавиться життям і навчанням сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини.

Просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 704,80 грн.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , у лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у вільному спілкуванні з дитиною та її вихованні і визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї.

Зустрічний позов мотивовано тим, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_1 їхній неповнолітній син ОСОБА_5 залишився проживати з матір`ю.

Вказав, що восени 2017 року він тимчасово виїхав за кордон до США. Однак, протягом року декілька разів приїздив до України для того, щоб побачитися з сином, перешкод у спілкуванні з яким на той час не мав. Повернувшись до України у листопаді 2018 року, він дізнався про існування даної справи у суді і ухвалення заочного рішення про позбавлення його батьківських прав та подав заяву про його перегляд.

Зазначив, що ОСОБА_1 не надає йому можливості побачитися з сином, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не відповідає на усні звернення та телефонні дзвінки, ігнорує спільне обговорення його навчання, виховання, стану здоров`я, оздоровлення та відпочинку, чим порушує його права як батька.

Вказав, що він готовий і прагне брати участь у житті та вихованні сина, що сприятиме належному здійсненню прав дитини та повністю відповідає її інтересам, однак ОСОБА_1 безпідставно перешкоджає йому спілкуватися з сином.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у його спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визначити такі способи його участі у спілкуванні з сином: систематичні побачення батька з дитиною без участі матері та без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до родичів, в тому числі, до баби та діда, у такі дні щотижня:

-кожної середи після шкільних занять до 20-00 год., з урахуванням розкладу позашкільних занять ОСОБА_5 ;

-у першу та третю суботу кожного місяця з 11-00 год. до 20-00 год.; у другу та четверту суботу кожного місяця з 11-00 год. суботи до 18-00 год. неділі (у літній період часу - до 19-00 год.) з ночівлею за місцем проживання/перебування батька з урахуванням розпорядку дня дитини, стану здоров`я та її особистого бажання та можливістю виїзду для відпочинку за межі міста;

-право забирати сина з дому/школи/позашкільних занять/закладів охорони здоров`я та відвозити сина до школи/позашкільних занять/закладів охорони здоров`я/додому особисто у будь-який день тижня;

-побачення в інші дні тижня за попередньою домовленістю сторін з урахуванням розпорядку дня дитини, стану здоров`я та її особистого бажання;

-необмежене спілкування ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто засобами зв`язку: телефонного, поштового, електронного та іншого, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином;

-спільний відпочинок ОСОБА_5 з батьком 14 днів на рік (у тому числі, за кордоном) без супроводу матері;

-спільне проведення половини зимових, весняних, осінніх канікул дитини разом з батьком за місцем проживання/ перебування батька з можливістю виїзду за межі м. Харкова без супроводу матері та її попередньої згоди;

-право спільного проведення родинних свят батька (днів народження батька та його близьких родичів (баби, діда тощо), інших родинних свят) без супроводу матері та її попередньої згоди;

-у разі, якщо святкові дні припадають на день побачення з сином, то такий день син проводить з батьком; або святковий день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такий день син проводить з батьком за узгодженням сторін;

-право бути негайно поінформованим ОСОБА_1 про будь-які можливі зміни місця проживання/перебування дитини (до настання таких змін), стану його здоров`я, розкладу позашкільних занять тощо;

вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року вимоги ОСОБА_1 - задоволено; позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 704,80 грн; вимоги ОСОБА_3 - залишено без задоволення, судові витрати віднесено за його рахунок.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити та задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі; судові витрати покласти на позивачку.

При цьому вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він дійсно протягом 2017-2018 років перебував у США, однак декілька разів приїздив до України з метою спілкування з сином, та на теперішній час мешкає у м. Харкові, переїздити за кордон не планує; що у 2017 році ним добровільно передані позивачці корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Зіта» з метою належного утримання дитини, і вона отримує дохід від господарської діяльності товариства; що він звертався до позивачки з листами щодо узгодження дати та часу побачення з сином, а також з`ясування номерів її банківських рахунків для надання матеріальної допомоги, однак відповіді від неї не отримав; що ОСОБА_1 не бажає, щоб він надавав кошти для утримання сина, тому не заявляла до нього вимог про сплату аліментів; що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав та недоцільності встановлення порядку його участі у вихованні дитини, який наданий поза судовим засіданням, є необґрунтованим, оскільки Комісією з питань захисту прав дитини не враховано відомості щодо його особи і способу життя, з ним не проводилась особиста бесіда, не встановлено наявність чи відсутність перешкод з боку матері дитини у спілкуванні з сином, він не отримував жодних повідомлень щодо необхідності з`явитися на засідання Комісії, не обстежено умови його проживання; що винна поведінка щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків з його боку відсутня, попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина до нього не застосовувалися; що відносини між сторонами після розірвання шлюбу є конфліктними, а його проживання окремо від сина ускладнює можливість їхнього спілкування, враховуючи, що мати дитини не бажає їхнього спілкування, приховує їх місце проживання, ігнорує телефонні дзвінки, не відповідає на листи, заблокувала його номер, аби він не міг зателефонувати сину, забрала у дитини подарований ним телефон; що суд не надав оцінки електронному листуванню сторін щодо сина; що посилання на наявність у нього іншої дружини та дітей не мають значення для розгляду даної справи.

06 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому зазначила, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу не вчиняв жодної реальної спроби щодо спілкування з дитиною. Після скасування заочного рішення він виїхав до США, тому ніяких намагань з його боку щодо побачення з сином не було. Зазначила, що корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «Зіта» він їй не передавав, оскільки ніколи не був у трудових відносинах з цим товариством та не займався господарською діяльністю. Вказала, що з березня 2019 року розпочалося тільки листування з ОСОБА_3 , однак листи не можуть бути доказом його наміру брати участь у вихованні сина. До звернення до суду навіть листів ОСОБА_3 не направляв. Ані матеріальної допомоги, ані будь - якої участі у вихованні сина він не приймав та не приймає. Зазначила, що ОСОБА_3 створив нову сім`ю та має від цього шлюбу дочку. Він не має ані роботи, ані власного житла в Україні, тому застосовувати до нього превентивні заходи впливу як на батька щодо насильного зобов`язання у спілкуванні та вихованні сина неможливо.

11 червня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких він не спростував доводів відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а фактично виклав вимоги зустрічного позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, та, відповідно, відмови у задоволенні його вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 02 квітня 2011 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2016 року (а. с. 18, том 1).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу постійно проживає з матір`ю (а. с. 10, том 1).

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_5 , складеного спеціалістами Служби у справах дітей по Київському району 18 квітня 2018 року, вбачається, що дитина мешкає разом з матір`ю ОСОБА_1 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 для нього створені належні умови (а. с. 35, том 1).

З характеристики з місця проживання ОСОБА_1 від 31 травня 2017 року, складеної її сусідами вбачається, що вона розлучена, самостійно займається вихованням сина, утримує родину, батька дитини ОСОБА_3 з жовтня 2016 року не бачили (а. с. 13, том 1).

З характеристики ОСОБА_5 , наданої Комунальним дошкільним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок № 140) Харківської міської ради вбачається, що дитина виховується в неповній сім`ї, вихованням займається мати дитини, яка приводить та забирає сина з закладу, відвідує свята, батьківські збори, систематично цікавиться успіхами сина, надає необхідну допомогу вихователям; батько протягом року не з`являвся (а. с. 17, том 1).

Із відповіді Спецалізованої економіко-правової школи 1-3 ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови Приватного вищого навчального закладу Харківський гуманітарний університет «Народна українська академія» від 18 квітня 2018 року, в якому у 1-Б класі навчався ОСОБА_5 вбачається, що батько дитини не звертався до класного керівника щодо питань успішності навчання свого сина протягом 2017-2018 навчального року, не відвідував дитячі заходи та батьківські збори у школі, не приводив і не забирав дитину зі школи протягом 2017-2018 навчального року (а. с. 36, том 1).

Як вбачається з відповіді Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» від 17 квітня 2018 року № 560, в якому з народження перебуває на обліку ОСОБА_5 , дитина перебуває під наглядом фахівців закладу охорони здоров`я, амбулаторні прийоми дільничного педіатра відвідує у супроводі матері, батько ОСОБА_3 до поліклініки щодо стану здоров`я дитини не звертався, при викликах дільничного педіатра додому присутнім не був (а. с. 15, 37, том 1).

Футбольний центр раннього розвитку «Футбік» надав характеристику ОСОБА_5 , який відвідує клуб з 21 березня 2016 року, з якої вбачається, що його приводить до клубу мати - ОСОБА_1 , яка уклала договір зі спортивним клубом та здійснює оплату, відвідує тренування сина та присутня на його атестаціях. Батько ОСОБА_3 приводив дитину тільки на початку його відвідувань футбольного клубу, був присутній на декількох тренуваннях спільно з матір`ю (а. с. 16, том 1).

З відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації від 12 липня 2018 року щодо перетинання ОСОБА_3 кордону вбачається, що у 2017-2018 роках він неодноразово виїздив з України до США, зокрема, 05 серпня 2017 року - з м. Нью-Йорк до м. Києва, 13 вересня 2017 року - з м. Києва до м. Ганновер, 01 грудня 2017 року повернувся з м. Нью-Йорк до м. Києва, 14 грудня 2017 року виїжджав з м. Києва до м. Нью-Йорк (а. с. 53, том 1).

У 2017 році ОСОБА_3 був працевлашований у США, що підтверджується карткою НОМЕР_2 (а. с. 11-12, том 1).

Як вбачається з довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Прайд» від 23 листопада 2018 року №23/11 та 31 травня 2019 року № 1905/31 ОСОБА_3 працює на посаді заступника генерального директора (а. с. 73, 230, том 1). З відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 02 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Прайд» з 23 листопада 2018 року по 31 січня 2019 року (а. с. 257, том 1). Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 20 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 працював у Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Прайд» з 23 листопада 2018 року по 31 січня 2019 року та знов працює з 05 червня 2019 року (а. с. 78, том 2).

ОСОБА_1 з 07 лютого 2017 року працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Естейт-Менеджмент» на посаді директора. Її середньомісячна заробітна плата становить 12 000,00 грн, що підтверджується довідкою від 01 червня 2017 року № 01/6/1 (а. с. 14, том 1).

Також, ОСОБА_1 є засновником (учасником) юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Зіта», попереднім засновником якого був ОСОБА_3 , що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 листопада 2018 року станом на 01 вересня 2017 року та 15 вересня 2017 року (а. с.74-77, том 1). ОСОБА_3 перебував засновником товариства з 15 червня 2011 року по 04 вересня 2017 року, дивіденди засновнику не нараховувались та не виплачувались у зв`язку з тим, що отриманий чистий прибуток направлявся на розвиток діяльності товариства (а. с. 146, том 1).

З довідки Обласного наркологічного диспансера від 21 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває (а. с. 108, том 1).

Із довідки Департаменту інформаційних технологій МВС України, серія ІАА № 0977958, вбачається, що ОСОБА_3 на території України станом на 18 грудня 2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а. с. 203, том 1).

Як вбачається з інформації, наданої Шевченківським відділом поліції ГУНП в Харківській області з 16 липня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності не притягувався, заяви щодо нього не надходили, ЄО зареєстровані не були, відомості щодо нього до ЄРДР відділом поліції не вносились, щодо судимості відомостей немає. З наданої ДОП СДОП Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області характеристики ОСОБА_3 вбачається, що до кримінальної відповідальності він не притягувався, на будь-яких профілактичних обліках не перебував; щодо нього 07 травня 2015 року складено адміністративний протокол за ознаками статті 173 КУпАП та 04 грудня 2017 року зареєстрований матеріал як на власника спецзасобу ПМР № ХК 021143, оскільки термін дії дозволу на зброю сплив та не було можливості встановити місцезнаходження зброї (а. с. 22-25, 32-35, том 2).

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав висновок від 27 квітня 2018 року № 267, згідно якого вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний висновок складено на підставі пояснень ОСОБА_1 , довідок дошкільного навчального закладу, школи, дитячого футбольного клубу, поліклініки. Батько дитини ОСОБА_3 був запрошений на засідання Комісії з питань захисту прав дитини, але не з`явився, доказів щодо виконання ним батьківських обов`язків не надав.

Із висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 19 липня 2019 року № 477 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне встановлення порядку участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку вказано, що на час розгляду даного питання Комісією з питань захисту прав дитини ОСОБА_3 не надано жодних документів, передбачених чинним законодавством, необхідних при розгляді питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини (а. с. 16-18, том 2).

У березні та квітні 2019 року ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_1 з листами, у яких просив надати йому можливість зустрітися з сином та повідомити банківські реквізити для перерахування коштів на матеріальне забезпечення дитини. У листі від 18 квітня 2019 року зазначав про неможливість зв`язатися з сином за телефоном та просив не перешкоджати у спілкуванні (а. с. 158-159, 180-183, 219-228, том 1). У березні 2019 року ОСОБА_1 листом відповіла ОСОБА_3 , що не чинить йому перешкод у спілкуванні з сином, йому відомі місце проживання та засоби зв`язку з сином та з нею (а. с. 184, том 1). З аналогічними листами до ОСОБА_1 ОСОБА_3 звертався також у листопаді 2019 року (а. с. 53-58, том 2).

ОСОБА_3 має двох дітей від шлюбу з ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо яких позбавлений батьківських прав рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 березня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 червня 2011 року (а. с. 140-145, том 1). Рішення є чинним.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла , п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач, не маючи перешкод у вихованні сина, тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя. Так, починаючи з кінця 2016 року, відповідач, нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, свідомо не приймав участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Тільки починаючи з березня 2019 року, коли було ухвалено заочне рішення, він розпочав лише листування з позивачкою. На підтвердження того, що позивачка перешкоджала, на його думку, йому приймати участь у вихованні дитини, відповідач посилався на фотокартки, які містяться на аркушах справи №№ 92-101, т. 1, витяг з телефонних розмов з позивачкою. Однак, фотокартки, телефонні розмови не підтверджують факт участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дитиною, а є фіксацією його тимчасових зустрічей з сином, дату на яких повністю не зазначено, та тільки розмов.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представниця не заперечували проти того, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу виїхав за межі України, втретє одружився та має від шлюбу дочку. Декілька разів він приїздив до України з метою побачення з сином. Однак, позивачка перешкоджала йому в цьому. На сьогодні він створив нову сім`ю, проживає в Україні та бажає приймати участь у вихованні сина.

В свою чергу ОСОБА_1 та її представниця в суді апеляційної інстанції наполягали на тому, що ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні дитини з моменту розірвання шлюбу між сторонами, ініціатором якого був ОСОБА_3 Аліменти він не сплачує, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. За її проханням під час його приїзду до України він бачився з сином. Однак, ці побачення з дитиною з його боку не були добровільними. Син, якому виповнилося 8 років, не бажає бачитися з батьком, тому в інтересах дитини ОСОБА_1 і звернулася з таким позовом. Наполегливі намагання з боку відповідача щодо спілкування з дитиною почалися після того, як вже було ухвалено судове рішення. До цього часу ніяких намагань з боку відповідача щодо спілкування з дитиною не було.

Позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції, проаналізувавши поведінку відповідача, правильно виходив з того, що відповідач, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки, не бере участі у долі сина. Його намагання щодо участі у вихованні та спілкуванні з сином вже після ухвалення судового рішення не свідчать про його добровільне бажання виконувати батьківські обов`язки або змінити ставлення до виховання сина. Як зазначила в суді апеляційної інстанції позивачка син негативно ставиться до батька. Дійсно, позбавлення батьківських прав - це крайній захід, однак, це і спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому, в даному випадку, суд першої інстанції виходив насамперед з інтересів дитини. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_3 вже було позбавлено батьківських прав щодо дітей від першого шлюбу і рішення є чинним, що певним чином характеризує відповідача та його ставлення до дітей.

Таким чином, є наявні ознаки свідомого нехтування відповідача батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Виходячи з інтересів дитини, неможливо насильно зобов`язати батьків виконувати свої обов`язки, якщо вони цього не бажають. Належних доказів того, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_3 у вихованні сина матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Виходячи з наданих матеріалів справи та інтересів дитини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.