Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 712/3776/17

провадження № 61-32684 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б .І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: комунальне підприємство «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради», Черкаська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2017 року у складі судді Романенко В. А. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства (далі - КП) «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради», Черкаської міської радипро стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 01 грудня 2012 року № 01/1212-к2 (далі - наказ № 01/1212-к2) його було прийнято на роботу до КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» на посаду начальника відділу з питань пайової участі у інженерно-транспортній та соціальній інфраструктурі міста Черкаси.

01 грудня 2012 року він та КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» уклали трудовий договір, згідно з пунктом 2.1. якого на нього було покладено обов`язок щодо захисту інтересів Черкаської міської ради з питань аналізу та реалізації заходів щодо порушення стану надходження коштів до міського бюджету.

Згідно з пунктом 1.2 трудового договору передбачено, що трудовий договір є безстроковим і укладається на невизначений термін.

Відповідно до пункту 3 наказу № 01/1212-к2 та пункту 4.1 трудового договору йому було встановлено щомісячну плату у розмірі 2 800,00 грн.

Факт його перебування у трудових відносинах з КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» також підтверджується листом № 17834/06 від 17 листопада 2016 року управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області, в якому зазначено,

що підприємство, згідно поданої звітності у 2012 та 2013 роках, здійснювало нарахування єдиного соціального внеску на його заробітну плату.

Зазначав, що він сумлінно виконував свої зобов`язання як перед КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради», так і перед Черкаською міською радою, що є засновником (власником) вказаного підприємства.

Наказом від 31 січня 2013 року № 03/01/13-к його було звільнено з роботи у КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» з 01 лютого 2013 року за власним бажанням.

Після звільнення КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» не виплатило йому заробітну плату за період роботи з 01 грудня 2012 року по 31 січня 2013 року в сумі 5 600,00 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з

КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» та з Черкаської міської ради, яка несе субсидіарну відповідальність, на його користь заборгованість по заробітній платі за період роботи з 01 грудня 2012 року по 31 січня 2013 року у сумі 5 600,00 грн, середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні за період роботи

з 01 січня 2013 року по 27 березня 2017 року у сумі 72 799,62 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати за період роботи з 01 лютого 2013 року по 27 березня 2017 року в сумі 39 962,99 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги позивача про те, що під час роботи уКП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради»йомунараховано заробітну плату за період роботи з 01 грудня 2012 року по 31 січня 2013 року у сумі 5 600,00 грн, проте не виплачено її, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ним не надано суду трудової книжки або її копії, яка б підтверджувала факт прийняття його на роботу до КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» та факт його звільнення, тобто не підтверджено перебування його з відповідачем в трудових відносинах у зазначений період. При цьому, страховий стаж, відповідно до листа УПФ України в м. Черкасах Черкаської області № 17834/06 від 17 листопада 2016 року, позивачу не зарахований у зв`язку із заборгованістю підприємства зі сплати єдиного соціального внеску. Крім того, рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 05 січня 2017 року у справі № 712/4466/16-ц встановлено, що вимоги ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, як кредитора підприємства по виплаті заробітної плати і компенсації за затримку розрахунку, визнані погашеними.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, ухвалено законне і обґрунтоване рішення. Установлено, що позивач на підтвердження трудових відносин з КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» не надав суду трудової книжки.

При цьому, рішенням Черкаської міської ради від 20 серпня 2015 року

№ 2-1471 припинено КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» шляхом ліквідації. Позивачу відмовлено у визнанні його кредитором у зв`язку з відсутністю майна та коштів підприємства. Отже, ні підприємство, ні міська рада не має перед позивачем заборгованості із заробітної плати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в указаній справі

і витребувано справу № 712/3776/17 із Соснівського районного суду

м. Черкаси.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 712/3776/17 передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 св 18) за позовом ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року поновлено касаційне провадження у вищевказаній справі, оскільки відпали підстави для зупинення касаційного провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, так як саме воно нараховує страхові внески із заробітної плати. Суди помилково взяли до уваги факти, встановлені рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 05 січня 2017 року у справі № 712/4466/16, які не мають жодного відношення до справи, що розглядається, оскільки судом досліджувалися правовідносини, які виникли між позивачем і Черкаською міською радою на підставі наказу

від 14 червня 2012 року про прийняття його на роботу (за сумісництвом) на посаду начальника управління з моніторингу надходжень з пайової участі

у інженерній та соціальній інфраструктурі м. Черкас. При цьому, судами не досліджено зазначене питання і не враховано, що він звільнився із займаної посади 21 листопада 2012 року.

Суди не звернули увагу на те, що засновником КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради»є Черкаська міська рада, яка зобов`язана надавати відповідну фінансову допомогу при виникненні кредиторських зобов`язань та нести субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями створеного нею комунального підприємства.

Крім того, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів

у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 01 грудня 2012 року № 01/1212-к2 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» на посаду начальника відділу з питань пайової участі у інженерно-транспортній та соціальній інфраструктурі міста Черкаси (а. с. 4).

01 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» було укладено трудовий договір, згідно до пункту 2.1. якого на ОСОБА_1 було покладено обов`язок щодо захисту інтересів Черкаської міської ради з питань аналізу та реалізації заходів щодо порушення стану надходження коштів до міського бюджету.

Відповідно до пункту 1.2 трудового договору передбачено, трудовий договір є безстроковим і укладається на невизначений термін. На підставі даного договору виникають трудові відносини між фахівцем та підприємством, які з боку останнього реалізуються директором підприємства. Термін «сторони» у договорі визначає підприємство (в особі директора) і фахівець.

Відповідно до пункту 3 наказу та пункту 4.1 трудового договору

ОСОБА_1 було встановлено щомісячну заробітну плату у розмірі 2 800,00 грн (а. с. 5-6).

Наказом КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» від 31 січня 2013 року № 03/01/13-к ОСОБА_1 було звільнено

з 01 лютого 2013 року за власним бажанням відповідно до

пункту 4 статті 36 КЗпП України (а. с. 7).

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси

від 11 червня 2015 року у справі № 712/3511/15-ц, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з КП «Центру адміністрування та моніторингу» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 81 006,46 грн, компенсація по заборгованій заробітній платі у зв`язку з затримкою її виплати в сумі 27 437,38 грн, а всього 108 443,84 грн. Стягнуто з КП «Центру адміністрування та моніторингу» Черкаської міської ради до спеціального фонду Державного бюджету 3 654,00 грн судового збору.

У задоволенні позову в частині моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада 2016 року у справі № 712/4466/16-ц у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні та компенсації по заборгованій заробітній платі у зв`язку із затримкою її виплати відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05 січня 2017 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову

у задоволенні позову з інших підстав (а. с. 16-20).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року, провадження

№ 61-23701 св 18, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 листопада

2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 січня

2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні та компенсації по заборгованій заробітній платі у зв`язку із затримкою її виплати відмовлено з інших правових підстав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

За змістом частин першої-третьої статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі

статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховним Судом установлено, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 червня 2015 року у справі № 712/3511/15, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто

з КП «Центру адміністрування та моніторингу» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі

у сумі 81 006,46 грн, компенсація по заборгованій заробітній платі у зв`язку із затримкою її виплати в сумі 27 437,38 грн, а всього 108 443,84 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що Черкаська міська рада повинна нести солідарну відповідальність з КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» за борги із заробітної плати разом зі створеним нею підприємством адже без солідарного стягнення виконати рішення не можливо, є необґрунтованими, оскільки Черкаська міська рада не є роботодавцем, із яким позивач перебував у трудових відносинах, а є органом місцевого самоврядування, який у межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконує владні функції, що характеризуються наданням управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу у рамках публічно-правових відносин.

Також відсутні підстави для субсидіарної відповідальності Черкаської міської ради за зобов`язаннями КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради».

Так, відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. У той же час територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.

За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.

Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише у тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

Стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Виходячи зі змісту статей 77, 78 ГК України можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства по своїм боргами за господарськими зобов`язаннями визначається в залежності від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.

Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання ( комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (частина третя статті 78 ГК України).

Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном.

Комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.

Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України).

Системне тлумачення статей 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У випадку незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.

Відтак, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності слід дійти до висновку, що, за загальним правилом, у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності по своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства.

Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові

від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження

№ 61-25288 сво 18), субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.

У справі, що переглядається, судом установлено, що КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради»на даний час не ліквідоване, що вбачається з інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України.

Пунктом 1.2 Статуту КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради»передбачено, що власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Органом управління КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» є Департамент управління справами Черкаської міської ради (пункт 1.3 Статуту).

Також визначено, що відповідно до способу утворення підприємство є унітарним, комерційним та діє з метою отримання прибутку (пункт 1.4., 1.5. Статуту).

Згідно з пунктом 1.8. Статуту підприємство має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунку в установах банку, а відповідно до пункту 1.6 Статуту підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, з правом найму працівників.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій також виходили з недоведеності вимог позивача, зокрема з недоведеності факту його перебування з КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» у трудових відносинах у заявлений ним період, оскільки він не надав суду трудової книжки. Посилалися на рішення Черкаської міської ради від 20 серпня 2015 року № 2-1471 про припинення КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» шляхом ліквідації.

Також, суди обґрунтовували свої рішення наявністю рішення Апеляційного суду Черкаської області від 05 січня 2017 року у справі №712/4466/16-ц, яким встановлено: «рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси

від 11 червня 2015 року стягнуто із КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 81 006 грн. 46 коп., компенсацію по заборгованій заробітній платі у зв`язку із затримкою її виплати

в сумі 27 437 грн. 38 коп., а всього 108 443 грн. 84 коп. Рішенням Черкаської міської ради від 20 серпня 2015 року № 2-1471 припинено КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради» шляхом ліквідації.

Відповідно до пункту 3 вказаного рішення строк заявлення кредиторами своїх вимог становить два місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення КП «Центр адміністрування та моніторингу Черкаської міської ради».

24 вересня 2015 року позивач звернувся із заявою про визнання його кредитором.

Листом від 02 жовтня 2015 року голови ліквідаційної комісії не було визнано його кредитором в зв`язку із відсутністю майна та коштів.

28 листопада 2015 року позивач повторно звернувся із заявою про визнання його кредитором.

Листом від 03 грудня 2015 року голови ліквідаційної комісії позивачу повторно було відмовлено у визнанні його вимог в зв`язку із відсутністю майна та коштів.

21 грудня 2015 року позивач звернувся із заявою до Черкаського міського голови з проханням втрутитися у вказану ситуацію.

Листом першого заступника міського голови від 22 січня 2016 року йому було відмовлено в задоволенні звернення.».

Таким чином, вважали вимоги ОСОБА_1 , як кредитора підприємства по виплаті заробітної плати та інших виплат, погашеними.

З урахуванням викладеного, доводи касаційних скарг не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк