Справа № 464/312/20 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1330/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

15.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила постановити рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і довічно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є матір`ю відповідачки, пенсіонером за віком, її єдиним доходом є пенсія, яка станом на день звернення до суду становить 2180 грн. на місяць, інших джерел доходу немає. Вона є самотньою жінкою похилого віку, чоловіка чи іншої близької людини, яка може допомагати та підтримувати її матеріально, у неї немає. Практично всю пенсію, яку вона отримує, витрачає на оплату комунальних послуг, а сума, що залишається, є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум та такої не вистачає на харчування та предмети першої необхідності. Крім того, вона має хронічні захворювання (полісементальний остеохондроз), а відтак потребує постійного лікування. Враховуючи положення ст.51 Конституції України та ст.202 Сімейного кодексу України, вважає, що у неї є право на отримання аліментів від повнолітньої дочки ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки від її доходу щомісячно.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вона отримує пенсію в розмірі 2180 грн на місяць, яка перевищує суму прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, що втратили працездатність, а тому не потребує сторонньої матеріальної допомоги. Однак, суд не врахував, що кошти, які вона отримує у вигляді пенсійного забезпечення, вона витрачає на оплату комунальних послуг та придбання ліків, необхідних для лікування хронічного захворювання (полісегментарний остеохондроз). Вважає, що пенсія в розмірі 2180 грн не є достатньою для забезпечення нормального рівня життя людини її віку. Крім того, судом не враховано розмір доходу відповідачки, який свідчить про те, що вона має змогу сплачувати аліменти на її утримання. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не виконав покладеного на нього законом обов`язку щодо об`єктивного вирішення цивільної справи, чим порушив її право на справедливий судовий розгляд. Вважає, що обгрунтованість її позовних вимог підтверджено у відзиві на позов, однак такий судом першої інстанції до матеріалів справи не долучено, чим порушено вимоги процесуального закону.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове ріщення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно із ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно із статтею 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ст. 203 СК України).

Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 Сімейного кодексу України.

Згідно із нормою ст. 201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст. ст. 187, 189-192, 194-197 СК України.

Таким чином, обов`язковими умовами та підставами покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків є: 1) діти досягли вісімнадцяти років; 2) батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; 3) батьки потребують матеріальної допомоги; 4) відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків. Умовою виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх вищеперерахованих умов.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30.05.1984 р. (а.с.6).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою пенсійного віку, що підтверджується копією її паспорта громадянина України та пенсійним посвідченням, термін дії пенсійного посвідчення - довічно (а.с.4,5).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір пенсійного забезпечення позивачки становить 2 078,62 грн на місяць (а.с. 60).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01 січня 2020 року становить 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не довела належними доказами, що її щомісячні витрати перевищують її дохід (пенсія), не долучила доказів про витрати, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг, на що вона покликалася в обґрунтування позовних вимог, та витрат, пов`язаних з лікуванням, а розмір пенсії позивачки перевищує суму прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених нею позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.06.2020 року.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.