КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 362/6576/17 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3300/2020Головуючий у суді першої інстанції - Марчук О.Л. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача

АТ «ПУМБ» Васильчикова І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Васильчиковим Іллею Володимировичем, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом, згідно з яким просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Гавришкіна Віталія Семеновича від 26.04.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135, вчинено о (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26.04.2017 року (16:15:32), реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкта житлової нерухомості;

- зобов`язати КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав, що здійснено на підставі рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Гавришкіна Віталія Семеновича від 26.04.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135, вчинено о (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26.04.2017 року, (16:15:32), (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкта житлової нерухомості);

- поновити відомості про об`єкт нерухомого майна (чотирикімнатна квартира, загальна площа 60,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), що передували скасованим записам; стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 26.04.2017 року державним реєстратором КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Гавришкіним В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26.04.2017 року (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26.04.2017 року, (16:15:32), (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості).

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено: вимогу про прийняття предмету іпотеки № 61-05-332/1 від 25.04.2014 року; договір іпотеки 4994426, серія та номер № 5459 від 18.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Миронюк О.В.; Кредитний договір № 4975779 від 18.09.2006 року; повідомлення про вручення поштового відправлення № б/н від 29.04.2014 року, видавник: Укрпошта».

Разом з тим, вважає, що вказане рішення були прийнято відповідачем з грубим порушенням чинного законодавства України, виходячи з наступних підстав в їх сукупності:

- в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про право власності № 20210236 було вчинено раніше, а ніж прийняте оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «ПУМБ»;

- оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «ПУМБ» було прийнято в порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надано як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- сума основного зобов`язання за Кредитним договором визначено ПАТ «ПУМБ» некоректно.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2019 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Гавришкіна В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26.04.2017 року, яким проведено державну реєстрацію за ПАТ «Перший Український міжнародний банк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т. 2, а.с. 115-117).

В апеляційній скарзі третя особа зазначає, що вищенаведене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції при його ухваленні було порушено норми процесуального та матеріального права.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тій обставині, що мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено саме щодо примусового стягнення - відчуження такого майна без згоди власника.

Натомість, у даному випадку відсутній факт примусового стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач, погодивши всі умови Договору іпотеки, надав свою згоду банку на прийняття предмету іпотеки у власність у рахунок погашення боргу.

Крім того, вказує на неналежно обраний позивачем захист свого права, адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (т. 2, а.с. 156-163).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.01.2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 195-198).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду (т. 2, а.с. 214, 215).

У судовому засіданні представник АТ «ПУМБ» підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістили.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених вимог про скасування рішення державного реєстратора.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання вчинити дії та поновлення відомостей про нерухоме майно рішення суду першої інстанції позивачем та відповідачем не оскаржено, а відтак в цих частинах судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.06.2006 року між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4975779, відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США для придбання квартири.

У той же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» було укладено договір іпотеки та додатковий договір № 4994426/20090528 від 18.05.2010 року, відповідно до яких предметом іпотеки є належне ОСОБА_1 на праві власності майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 .

Також, у п.п. 4.7.1 та 4.7.2 вказаного договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення може бути здійснено шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження, вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2017 року 26.04.2017 року державним реєстратором КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Гавришкіним В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26.04.2017 року (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26.04.2017 року, (16:15:32), (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості).

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено: вимогу про прийняття предмету іпотеки № 61-05-332/1 від 25.04.2014 року; договір іпотеки 4994426, серія та номер № 5459 від 18.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Миронюк О.В.; Кредитний договір № 4975779 від 18.09.2006 року; повідомлення про вручення поштового відправлення № б/н від 29.04.2014 року, видавник: Укрпошта».

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на одну з підстав для його задоволення, посилався на те, що вказане рішення було прийнято державним реєстратором в порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надано як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і саме цю підставу суд першої інстанції поклав в основу оскаржуваного судового рішення.

Так, у п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, якщо:

- таке нерухоме майно житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 06.07.2016 року по справі № 6-969цс16, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

У свою чергу, згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до п.п. 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону): передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону.

Як вже зазначалося вище, у п. 4.2 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

При цьому, згідно з п. 4.7 Договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Отже, договір іпотеки містить застереження, яке надавало право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, тлумачення вищенаведених положень та умов договору іпотеки свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідно застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, який передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договору яке прирівнюється до такого договору, згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

З огляду на вищевикладене, можна дійти висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюються до такого договору.

Аналогічний висновок викладено й в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі № 760/18364/15-ц.

Однак, суд першої інстанції на вказані вище положення законодавства та обставини справи належної уваги не звернув та, дійшовши висновку про те, що відповідач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), помилково застосував до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Отже, з огляду на зміст вимог апеляційної скарги та оскарження судового рішення лише в частині задоволеної позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора, апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню.

Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн. 00 коп. пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Васильчиковим Іллею Володимировичем, - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року в частині задоволених вимог про скасування рішення державного реєстратора - скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про скасування рішення державного реєстратора - відмовити.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська, 4, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 12 червня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська