Справа № 130/72/20
Провадження № 22-ц/801/1128/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 рокуСправа № 130/72/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Шепеля К. А. в приміщенні суду в м. Жмеринка, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н від 14 жовтня 2010 року, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Утім в порушення узятих на себе зобов`язань станом на 30 вересня 2019 року відповідач має заборгованість в сумі 17286,89 грн, з яких: 2973,29 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1304,22 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 799,38 грн. штраф (процентна складова), які у добровільному порядку не погашає.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просила стягнути з відповідача заборгованість в сумі 17286,89 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 2973 грн 29 коп, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 357 грн 34 коп.

В задоволенні стягнення заборгованості за відсотками в сумі 13014,22 грн, заборгованості за штрафами в сумі 1299,38 грн, - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2973,29 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, оскільки в заяві позичальника від 14 жовтня 2010 року процентна ставка та штраф не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у даній справі договір відповідачем не оспорювався, розмір заборгованості не оспорювався, факт укладання договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами банку відповідач не заперечував.

Відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, розплачувався за товар в магазині, а отже й отримав кредитну карту. Відповідач знімав кредитні коши, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.

Також 14 жовтня 2010 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У вказаній довідці зазначено, серед іншого, базова відсоткова ставка за користування кредитом 3 проценти на місяць, порядок нарахування пені, розмір штрафів. Таким чином, сторони узгодили розмір відсоткової ставки в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, тому позовні вимоги щодо стягнення відсотків та штрафів підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

16 червня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення АТ КБ «ПриватБанк», подані представником Рой В. Л., в яких представник просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги повністю.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

14 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 3500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30 вересня 2019 року відповідач має заборгованість в сумі 17286,89 грн, з яких: 2973,29 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1304,22 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 799,38 грн. штраф (процентна складова), які у добровільному порядку не погашає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2973,29 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними, оскільки в заяві позичальника від 14 жовтня 2010 року процентна ставка та штраф не зазначена, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Перевіряючи рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів та штрафів зроблені за правильного застосування норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 жовтня 2010 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (січень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», хоч і підписана відповідачем, проте, не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, тому не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору. (див. постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19).

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Разом з тим, із розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 14 жовтня 2010 року вбачається, що позивачем в односторонньому порядку збільшено розмір процентної стави, оскільки процентна ставка (прострочена) становить 72 %.

У відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Окрім цього, як слідує з матеріалів справи безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 14 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), при цьому кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, яку позивач суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору зі всіма його умовами та не спростував наданий позивачем розрахунок є безпідставними, адже позивачем не надано суду розрахунку заборгованості з врахуванням процентної ставки, яка відповідала умовам договору, оскільки доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки позивачем не надано.

Відтак доводи банку про те, що відповідач не спростував наданий ним розрахунок заборгованості, не дають підстав вважати, що такий розрахунок відповідав вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами договору (див. постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року, справа № 275/253/16-ц).

Окрім цього, як слідує з матеріалів справи безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 14 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), при цьому кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Довідку про строк дії картки, виданої відповідачу, позивачем суду не надано.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в стягненні заборгованості по штрафу (фіксована складова) також з тих підстав, що вимога про стягнення штрафу (фіксована складова) в розмірі 500 грн не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що відсутності правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів та штрафів, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 14 жовтня 2010 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, а довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», хоч і підписана відповідачкою, проте, не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, тому не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо обов?язку відповідача спростувати надані позивачем докази є безпідставними, оскільки у справі що розглядається потребує доказування наявність заборгованості і обов?язок по доказуванню цієї обставини лежить саме на позивачеві, а оскільки це не було доведено, то і у відповідача не виникло підстав для спростування зазначеної обставини.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом справу вирішено правильно, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в оскаржуваній частині.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 квітня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський