КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/46981/19

провадження №22-ц/824/7296/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасників справи:

позивач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року /суддя Мазур Ю.Ю./

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Служби безпеки України про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Головного слідчого управління Служби безпеки України з вимогами про зняття арешту з майна./а.с. 2-5/

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження. /а.с. 36-38/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що арешт на все належне нерухоме майно було накладено 04.08.2011 року, у порядку визначеному КПК України 1960 року, а закриваючи кримінальне провадження 09.12.2013 року у порядку чинного КПК України, у зв`язку із відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення, Головне слідче управління Служби безпеки України не вирішило питання зняття вказаного арешту, чим порушило її права. Зазначає, що чинний КПК України не передбачає процедури скасування арешту майна за межами кримінального провадження, у тому числі кримінальній справі, закритій органом досудового слідства. Крім того, звертає увагу, що чинний КПК України також і не передбачає способу виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку із неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства. Вказує, що оскільки вимоги звільнення майна з-під арешту ґрунтуються на праві власності на нього, то спір підлягає вирішенню у порядку саме цивільного судочинства.

Головне слідче управління Служби безпеки України свої правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористувалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка з`явилась у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що 06.10.2010 року, ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована у Київській області, Обухівський р-н, Григорівська сільська рада, площею 0, 5000 га, для ведення особистого селянського господарства. /а.с. 11/

04.08.2011 року постановою Головного слідчого управління Служби безпеки України, на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт. /а.с. 13/

06.02.2012 року набула права власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . /а.с. 7/

27.02.2012 року набула права власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 . /а.с. 9/

09.12.2013 року, постановою старшого слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України капітана юстиції Дзвоника А.І., кримінальне провадження № 0000199 від 13.08.13 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. /а.с.14-23/

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції, керувався нормами ч. 1 ст. 174 КПК України (редакція 2012 року), відповідно до якої, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано; ст. 186 ЦПК України, якою передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Врахувавши суть спору, зміст позовних вимог та підстави для звернення до суду із вказаним позовом, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки вказаний спір підлягає вирішенню у порядку кримінального судочинства.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, 04.08.2011 року, постановою Головного слідчого управління Служби безпеки України, на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт.

09.12.2013 року, постановою старшого слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України капітана юстиції Дзвоника А.І., кримінальне провадження № 0000199 від 13.08.13 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ, втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого, арешт майна, згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року, підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Згідно зі ст. 170 КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту ч. 3 ст. 174 КПК України, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування, одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 року.

Таким чином, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Так, арешт на майно ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126).

Крім того, способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства, КПК України 1960 року також не встановлював.

Як власник майна, ОСОБА_1 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а отже, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту на відміну від нині чинної ст. 174 КПК України.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Із закриттям кримінального провадження, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали.

Враховуючи викладене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, постанові Верховного Суду № 643/3614/17 від 08.11.2019 року.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності вирішення заявлених позовних вимог за правилами кримінального судочинства, оскільки вимоги про звільнення майна з-під арешту ґрунтуються на праві власності на нього, а отже виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин та можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року- задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: