ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5678/20 Справа № 201/3959/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

03 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ СК Інгосстрах про стягнення заробітку за час затримки розрахунку. Просив, з урахуванням уточнень, стягнути з ПрАТ СК Інгосстрах на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2017 по 15.01.2020, що складає 1575 729, 39 грн. (а.с.2-5,79-83).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, станом на день ухвалення рішення у розмірі 9095.02 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ПрАТ «СК «Інгосстрах» судовий збір в розмірі 57.83 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено (а.с.134-141).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.145-148).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно наказом від 16 березня 2009 року № 16-03/03-1 на підставі протоколу загальних зборів акціонерів ЗАТ СК «Інгосстрах» від 16 березня 2009 року ОСОБА_1 призначено Головою правління ЗАТ СК «Інгосстрах». На підставі наказу № 29-04/03-01 від 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 29 квітня 2016 року був звільнений з посади Голови правління ПРАТ «СК «Інгосстрах» згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Внаслідок не виплати відповідачем на користь позивача сум вихідної допомоги при звільненні, 03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку та перемінної частини (бонусу) заробітної плати, ПрАТ СК «Інгосстрах» звернулося до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про стягнення збитків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати задоволено частково, зустрічний позов ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення збитків задоволено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц задоволено частково: за первісним позовом стягнуто з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 272950 грн. 61 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 301080 грн. 79 коп., в задоволенні зустрічного позову ПрАТ СК «Інгосстрах» про стягнення збитків відмовлено.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду було постановлено ухвалу від 27 лютого 2019 року, якою, окрім відкриття касаційного провадження у справі № 201/8287/16-ц, було частково задоволено клопотання ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про зупинення виконання судового рішення апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження, окрім стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один місяць; 08 квітня 2019 року, в межах виконавчого провадження № 58581633 державним виконавцем на підставі ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Білоконь О. В. від 27 лютого 2019 року з боржника на користь стягувача стягнуто грошові кошти в сумі 45491.76 грн., які 16 квітня 2019 року були перераховані на картковий рахунок позивача, що підтверджується наданою позивачем банківською випискою по надходженням по його картці НОМЕР_1 за період з 15 квітня 2019 року по 01 травня 2019 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року, постанову апеляційної інстанції залишено в силі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПрАТ СК «Інгосстрах» за зустрічним позовом, щодо яких не було видано виконавчий документ.

На виконання судового рішення суду касаційної інстанції у справі № 201/8287/16-ц 07 листопада 2019 року з рахунку боржника ПрАТ «СК «Інгосстрах» № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), відкритому у валюті UAH (українська гривня) в АТ КБ «ПриватБанк», на підставі платіжного доручення № J1107TOK0D від 07 листопада 2019 року у виконавчому провадженні № 60319824 на казначейський рахунок Соборного ВДВС м. Дніпра на користь позивача, як стягувача у виконавчому провадженні було стягнуто суму вихідної допомоги у розмірі 90750 грн. 21 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп..

Після закінчення розгляду спору з приводу розміру сум вихідної допомоги, належної до сплати позивачу при звільненні на підставі постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 201/8287/16-ц на користь позивача в порядку примусового виконання судових рішень Соборним ВДВС м. Дніпра було перераховано залишок присудженої суми вихідної допомоги і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у загальному розмірі 196508.80 грн., що підтверджується наданою позивачем випискою по надходженням по його картці НОМЕР_1 за період з 27 листопада 2019 року по 01 грудня 2019 року.

Позивач вважає, що після набрання чинності постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у першій справі № 201/8287/16-ц відповідач відмовився виконувати відповідне судове рішення. У первісній редакції позову позивач вказує на період затримки розрахунку при звільненні, який складає 696 робочих днів, з моменту звільнення по день набрання законної сили рішенням апеляційного суду (з 30 квітня 2016 року по 13 лютого 2019 року) за вирахуванням терміну 10 місяців за який судом вже було присуджено суму середнього заробітку у попередній справі № 201/8287/16-ц. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за цим позовом за розрахунком позивача склав 1228497.53 грн. (2197.67грн. х (696 днів - 137 днів) = 1228497.53 грн., де: 2197.67 грн. - середньоденна заробітна плата; 696 днів - період затримки розрахунку; 137 днів - період затримки розрахунку, за який постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 201/8287/16-ц вже нараховано до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). Розрахунок уточнених позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не врахований судовими рішеннями, здійснено позивачем за 717 робочих днів, за період з 01 березня 2017 року по 15 січня 2020 року (за вирахуванням 10 місяців, за період з 30 квітня 2016 року по 28 лютого 2017 року, за який судовими рішеннями у справі № 201/8287/16-ц вже вирішено відповідний спір), внаслідок підрахунків позивача уточнений розмір середнього заробітку склав 1575729.39 грн.

Позивач зі всіма цими питаннями і розрахунком звернувся до відповідача з питанням вказаних виплат, але відповіді не було. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно в період з 03 червня 2016 року по 11 вересня 2019 року між позивачем і відповідачем тривав судовий спір з приводу розміру сум вихідної допомоги при звільненні і сум середнього заробітку за час затримки розрахунку а ні позивач, а ні відповідач не могли дійти згоди між собою щодо сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні. Відповідачем позовні вимоги не визнавалися у повному обсязі. Судом встановлено, що станом на день розгляду цієї справи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц, в частині первісного позову на користь позивача повністю виконано, про що свідчить надане відповідачем платіжне доручення № J1107TOK0D від 07 листопада 2019 року, згідно якого у виконавчому провадженні № 60319824 на казначейський рахунок Соборного ВДВС м. Дніпра на користь позивача, як стягувача у виконавчому провадженні було стягнуто суму вихідної допомоги у розмірі 90750 грн. 21 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 151250 грн. 35 коп..

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом момент ухвалення рішення в цій справі - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц в частині первісного позову на користь позивача було виконано у повному обсязі, як в частині виплати на користь позивача вихідної допомоги, так і в частині виплати на його користь сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 10 місяців. Тобто, порушення прав позивача на отримання належних йому обов`язкових виплат у вигляді вихідної допомоги і сум середнього заробітку було усунуто саме 07 листопада 2019 року, а не 15 січня 2020 року, як про це вказує позивач в уточненому позові.

Водночас, відповідачем в тексті відзиву заявлене клопотання про зменшення суми компенсації середнього заробітку, заявленого позивачем до стягнення в позові у справі № 201/3959/19. В цьому клопотанні відповідач просить суд застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції керуючись ч. 2 ст. 117 КЗпП України, застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши заявлений позивачем розмір позовних вимог до 10 відсотків від розміру присудженої і стягнутої на користь позивача вихідної допомоги а саме, до 9095.02 грн. (90750.21 грн.х10%). Будь-яке подальше стягнення додаткових сум середнього заробітку на користь позивача, на думку суду, призведе до порушення принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам закону.

В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до ч. 4 ст. 163 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, при визначенні розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, вірно врахував положення ч.2 ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Разом з тим при розгляді зазначеного питання необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Встановивши, що при розгляді судом справи 201/3959/19 всі три вищенаведені умови дотримані: 1) судом встановлено, що в період з 03 червня 2016 року по 11 вересня 2019 року між позивачем і відповідачем тривав судовий спір з приводу розміру сум вихідної допомоги при звільненні і сум середнього заробітку за час затримки розрахунку; 2) зазначений спір про належні позивачу суми вихідної допомоги і середнього заробітку виник вже після того, як належні до виплати позивачу суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні були сплачені відповідачем перший позов було подано позивачем 03 червня 2016 року, тобто, більш ніж через місяць після звільнення позивача, тоді як відповідні суми підлягали сплаті на користь позивача в день звільнення тобто 29 квітня 2016 року; 3) рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц первісний позов позивача було задоволено частково. Із заявлених позивачем 12513058.78 грн. (з яких: вихідної допомоги 283499.40; середнього заробітку за затримку розрахунку 613149.93 грн.; перемінної частини (бонусу) з/п- 11616409.45 грн.) судом було стягнуто на користь позивача лише 242000.56 грн. (з яких: вихідної допомоги 90750.21 грн.; середнього заробітку за затримку розрахунку 151250.35 грн.). Тобто, із загальної суми заявлених позивачем позовних вимог судом було присуджено менш ніж 2 (два) % від заявленої позивачем суми.

Фактично рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року по справі № 201/8287/16-ц при розгляді справи № 201/8287/16-ц вже стягнуто на користь позивача суму середнього заробітку за 10 (десять) місяців затримки розрахунку при звільненні у розмірі 151250.35 грн., що вже складає більш ніж 166 % від суми невиплаченої заробітної плати у вигляді вихідної допомоги (90750.21 грн). Тобто, розмір середнього заробітку, присуджений на користь позивача у справі № 201/8287/16-ц більш ніж у півтора рази перевищує розмір виплати, яка підлягала виплаті на користь позивача при його звільненні.

Враховуючи конкретні обставини справи, істотність недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо розміру належних йому при звільненні сум у цивільній справі № 201/8287/16-ц, з урахуванням спірної суми, на яку мав право ОСОБА_1 , частки, яку вона становила у заявлених вимогах (менше 2%), а також необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення заявленого позивачем розміру позовних вимог до 10 відсотків від розміру присудженої і стягнутої на користь позивача вихідної допомоги а саме, до 9095.02 грн. (90750.21 грн.х10%).

Заявлений позивачем у справі розмір середнього заробітку є непомірно великим по відношенню до суми основного боргу з виплати вихідної допомоги, а також по відношенню до суми вже стягнутого на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів відхиляє, оскільки апелянт не зазначає, в чому саме помилковість чи неправильність їх застосування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням власних коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, але не спростовує висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції при стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку в розмірі 9095,02 грн., який щодо правильності його нарахування відповідачем не оспорюється, не врахував наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 N 13 зазначив про те, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте судом в резолютивній частині судового рішення не вказано, що стягнута на користь позивача сума без утримання податків, обов`язкових платежів та зборів.

Крім того, оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом ІV Податкового Кодексу України.

Відповідно до п.п. 163.1.1 п.163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподаткований дохід до якого включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податків відповідно до умов трудового договору (контракту) ( п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст 164 ПК України) та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 ПК України ( п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

У ст. 165 ПК України не передбачено середній заробіток за час затримки розрахунку як дохід, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподаткування доходу.

Таке роз`яснення міститься у листі ДФС України від 09 березня 2016 року №665/4/99-99-1-17-03-03-13.

Вказане також узгоджується із постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 760/4086/16-ц, в якій судом касаційної інстанції в резолютивній частині здійснено посилання при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на відрахування при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Тому резолютивну частину рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати необхідно доповнити словами «з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України».

Таким чином, рішення суду підлягає до зміни шляхом доповнення його резолютивної частини після слів «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, станом на день ухвалення рішення у розмірі 9095.02 грн.» наступним: «з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року змінити.

Доповнити абзац другий резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2020 року словами «з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: