ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3418/20 Справа № 205/2453/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (т. 1 а.с. 1-3), який неодноразово уточнював (т. 1 а.с. 112-114, т. 2 а.с. 182-187, 209-214).

В обгрунтування позову позивач зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 19 листопада 2008 року. З моменту реєстрації шлюбу вони проживали разом в квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований. Зазначає, що в період шлюбу у вказаній квартирі було проведено капітальний ремонт, розпочатий у 2010 році. Крім того, в період шлюбу було придбано побутову техніку та речі для квартири. Позивач вказує, що відповідач має земельну ділянку, яку вони разом обробляли та відремонтували дачний будинок розташований на ній. Відповідачем в період шлюбу, як то зазначає позивач, було відкрито депозитні рахунки в ПАТ «Південкомбанк», ПАТ «УкрСиббанк». Сторони згоди щодо поділу майна набутого в шлюбі так і не досягли, у зв`язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які були використані в процесі ремонту квартири АДРЕСА_2 , та будівельних робіт в розмірі 80157,28 грн.;

поділити спільно нажите майно між ним та ОСОБА_2 та виділити:

йому таке майно : шафи 2 шт. вартістю 8875 гри; кондиціонер Mitsubichi -7 500 грн., кондиціонер Mitsubichi - 8700 грн., бойлер "Термекс" 30 л - 1370 грн., витяжка "Тека" - 1280 грн., варочна поверхня "Тека"- 3420 грн., духовка "Тека" - 5700 грн., морозильна камера "VESTFROST" -5678 грн., умивальник "RAVAK" - 2268 грн., дзеркало з пеналами - 1166 грн., хлібопіч - 839,20 грн., соковижималка - 1798,40 грн., мікрохвильова піч - 1143,20 грн., телевізор - 7634,63 грн., крісло - 2499 грн., м`ясорубка - 675,20 грн., перфоратор "Makita" - 1390 грн., полотенцесушитель - 2420 грн., фрезер "Фіолент" 1100 - 590 грн., лобзик "Фіолент" - 500 грн., болгарка "Фіолент" - 946 грн., бензопилка "Hushvarna" -1900 грн., дзеркало різне з дерева ручної роботи - 3000 грн., холодильник LG - 8500 грн., ноутбук Samsung -3000 грн., гумовий 4-хмісний човен "Колібрі" - 5000 грн., ехолот - 3000 грн., двигун до човна "Хонда" -14 000 грн., на суму 113 492,63 грн.;

відповідачці виділити: набір меблів для кімнати " ОСОБА_4 -35" -16 745 грн., диван "Леон"- 5800 грн, полки- 932 грн,набір меблів для кухні - 15700 грн., шафа-купе - 7200 грн., кондиціонер SRK 25zjp-S 8500 грн., кондиціонер SRK 35zjp-S - 9500 грн, кондиціонер Mitsubichi SRK 25zjp-S - 8700 грн., мийка "Тека" - 2160 грн., сантехніка для санвузла - 27988,36 грн., світильник акумуляторний-150 грн., вентилятор - 390 грн., люстра - 1763 грн., люстра-1727 грн., світильник на стелю - 428 грн., лампочки MLED-402 -216 грн., світильник "Feror"4162 - 660 грн., лед maxus 400 -335 грн., бойлер „Горение" на 100 л - 2400 грн., 45., телевізор LG Elektroniks -2000 грн., електричний чайник - 100 грн., на суму 113 441, 09 грн.;

Стягнути з ОСОБА_2 свою користь в рахунок компенсації вартості майна, придбаного для облаштування земельної ділянки та будинку в садівничому товаристві „Орель" 30 270,50 грн.;

Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частину грошових коштів на депозитних рахунках, які були відкриті на ім`я відповідачки в період шлюбу.

В порядку ст. ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідачки на свою користь всі судові витрати.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно (т. 1 а.с. 194-203).

В обгрунтування позову зазначив, що в квартирі АДРЕСА_2 він зареєстрований та проживає починаючи з 1983 року по теперішній час. Зараз із ним в квартирі мешкають: ОСОБА_2 дочка, її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Ремонт квартири розпочато ще в 2006 році разом із онуками, а потім за участю ОСОБА_1 , до участі в ремонтних роботах залучались також його племінник, ОСОБА_7 , найняті спеціалісти-ремонтники без укладення договорів. Під час проведення ремонту фінансування та покупки меблів, побутової техніки, проведення ремонтних робіт та інше, здійснював він особисто. Зазначає те, що ОСОБА_1 за його дорученням організовував закупівлю деяких матеріалів, стежив за виконанням робіт і залученням окремих фахівців, здійснюючи вказане лише за його згодою та за його кошти. ОСОБА_1 не виконував своєю працею ніяких ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_2 , та не здійснював жодних оплат.

Просив суд встановити факт придбання за його особисті кошти наступних речей та будівельних матеріалів будівельних матеріалів: євро-вікна " Schuco " вартістю - 16 360,00 гривень; євро-вікна "Schuco" вартістю - 7 645,00 гривень; двері 5 штук вартістю 28 200,00 гривень, на загальну суму 52 205,00 грн.;

визнати за ОСОБА_3 право приватної особистої власності на наступне майно, а саме:

майно яке знаходиться у квартирі АДРЕСА_2 , саме:

набір меблів для кімнати " ОСОБА_4 -35" вартістю - 17 825,00 гривень; шафи 2 шт. - вартістю 8 875,00 гривень; набір меблів для кухні вартістю - 15 700,00 гривень; диван "Леон"1,6 вартістю 5 800,00 гривень; кондиціонер SRK 25 zip-S вартістю - 8 500,00 гривень; кондиціонер SRK 35 zip-S вартістю - 9 500,00 гривень; мойка "Тека"вартістю - 2 160,00 гривень; шафа-купе вартістю - 7 200,00 гривень; варочна поверхня "Тека" вартістю - 3 420,00 гривень; витяжка "Тека" вартістю 1 280,00 гривень; морозильна камера "VESTFROST" вартістю - 5 678,00 гривень; сантехніка для санвузла вартістю - 27 988,36 гривень; умивальник "RAVAK" вартістю - 2 268,00 гривень; дзеркало з пеналами вартістю - 1 166,00 гривень; полотенцесушитель вартістю - 2 420,00 гривень; світильник на стелю вартістю - 428,00 гривень; лампочки MLED-402 вартістю - 216,00 гривень; світильник "FEROR" 4162 вартістю - 660,00 гривень; ледmaxus 400 вартістю - 335,00 гривень, на загальну суму - 121 419,36 гривень;

майно, яке знаходиться на дачній ділянці № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Орель», яке розташовано за адресою: Дніпропетровська область с. Партизанське, а саме: паркан-сітка з калиткою (9 секцій) 3 200,00 грн.; євро-паркан (21 секція) 8 380,00 грн.; свердловина з насосною станцією 3 592,39 грн.; будівля туалету з отмосткою і майданчиком біля гаражу 4 100,00 грн., на загальну суму 19 272,39 гривень.

Всього за позовом 192 896,75 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відмовлено в повному обсязі (т. 3 а.с. 188-192).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необгрунтоване, судом першої інстанції ненадано оцінки наданим доказам /т. 3 а.с. 196-199/.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу (т. 3 а.с. 216-217).

ОСОБА_3 подав свої письмові пояснення щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 219-220).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, колегія суддів в частині позовних вимог ОСОБА_3 рішення суду не перевіряє.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 виходив з недоведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі із 19.11.2008 року (том 1 а.с. 4), який розірвано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2014 року (том 1 а.с. 5).

На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2014 року визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , та виселено останнього із вказаної квартири (том 1 а.с. 6-7).

Із наданих сторонами квитанцій та товарних чеків вбачається, що в період з 2011 року по листопад 2013 року придбано різноманітні товари, будівельні матеріали, металопластикові вікна, меблі, побутова техніка (том 1 а.с. 42-100, 115-119, 130-131, 146, 150-158, 228,229, том 2 а.с. 42-166).

АТ «УкрСиббанк» листом від 23.11.2018 року повідомило, що ОСОБА_2 рахунків не відкривала (том 3 а.с. 29).

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб листом від 21.11.2018 року повідомив, що ОСОБА_2 отримала гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн., яку було виплачено як вкладнику ПАТ «КБ «Південкомбанк» 14.10.2014 року (том 3 а.с. 31).

АТ КБ «ПриватБанк» листом від 11.12.2018 року повідомило, що ОСОБА_2 у період з 01.01.2013 року по 01.04.2014 року депозити відсутні (том 3 а.с. 33).

Також, судом першої інстанції були допитані свідки із пояснень яких було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 дійсно здійснювався ремонт, але за чий кошт, хто саме сплачував кошти за виконані роботи та скільки було витрачено коштів встановити не виявилось можливим.

Згідно о ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

У відповідності до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та допустимих доказів в обґрунтування та підтвердження того, що спірне майно, грошові кошти, що були розміщені на депозитному рахунку ОСОБА_2 , придбано подружжям за спільні кошти та в період шлюбу, а також те, що воно являється спільною сумісною власністю подружжя, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров