єдиний унікальний номер справи 531/139/20
номер провадження 2/531/162/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Попова М.С.,

за участю секретаря - Клименко Т.М.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики, оформленого у виді розписки, недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір позики, укладений у формі боргової розписки ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 від 14.04.2008.

У позові посилається на те, що 03.04.2018 відповідач звернувся до суду з позовом до позивача по даній справі про стягнення суми боргу за договором позики та процентів за користування у загальному розмірі 106759,71 грн., посилаючись на те, що між ними 14.04.2008 між ними було укладено договір позики. Рішенням Машівського районного суду 07.11.2019 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики та відсотки за користування коштами у загальному розмірі 102779,57 грн. Позивач зазначає, що йому належить земельна ділянка площею 2,61 га. 14.04.2008 між сторонами було укладено домовленість про те, що на час перебування позивача за кордоном , з метою цільового використання, ОСОБА_3 буде доглядати належну позивачу земельну ділянку, шляхом її обробітку. За користування земельною ділянкою відповідач погодився сплати позивачу 5000 грн. Сплата вказаних коштів мала відбутися лише за умови, що позивач підпише підготовлені відповідачем бланки розписки , щодо отримання орендної плати у розмірі 50000 грн. Відповідач запевнив, що кошти надаються позивачу в рахунок орендної плати за користування ним його земельною ділянкою, що і буде в подальшому підтверджуватись відповідною розпискою про отримання орендної плати. При цьому, ОСОБА_3 замовчував, що підготовлені ним розписки є різного змісту: про отримання орендної плати та боргова. Тому, 14.04.2008, позивач, підписавши заяву щодо надання орендної плати, будучи впевненим, що другий екземпляр також стосується коштів за користування відповідачем земельною ділянкою, повністю не ознайомлюючись з її змістом та нічого не підозрюючи, підписав останню. Зовні ці два підготовлені відповідачем бланки дуже схожі та майже ідентичні. Як пояснює позивач, обман з боку відповідача, зумовив помилку з боку позивача щодо правової природи боргової розписки від 14.04.2008 і прав та обов`язків сторін.

Позивач до суду не з`явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом досліджено розписки від 14.04.2008, копії яких маються у матеріалах даної справи (а.с.7,8), а оригінали знаходяться у справі № 531/479/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення позики та сплату процентів (а.с.49,157). Значна частина вказаних розписок заповнена рукописним текстом позивачем по даній справі, зовні вони різняться, що суперечить твердженням позивача про те, що він, вважаючи, що вони едентичного змісту, підписав обидві (про отримання орендної плати та боргову). Згідно їх змісту: 14.04.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений у вигляді письмової розписки, за умовами якої відповідач взяв у борг у позивача готівкові кошти в сумі 50 000 грн., які зобов`язався повернути по першій вимозі протягом десяти днів після його заяви, а також про те, що 14.04.2008 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_3 орендну плату за користування належною йому земельною ділянкою площею 2,610 га в сумі 50000 грн.

07.11.2019 року Машівським районним судом Полтавської області ухвалено рішення, яким позов частково задоволений: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 14.04.2008 у сумі 102779,57 грн. та судові витрати. Постановою Полтавського апеляційного суду від 03.02.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вказане рішення без змін. Зі змісту рішення вбачається, що за висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №13064 від 30.07.2019, підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний текст у розписці від 14.04.2008 виконаний ОСОБА_2 . Експертизу було проведено, внаслідок посилання ОСОБА_2 на те, що він не писав розписку та не підписував її, за його клопотанням.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики- 14.04.2008) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, постановами судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 р.(справа №6-996 цс 17), 12.04.2017 р. (справа №6-487цс17) по справах, які розглядалися в порядку перегляду з підстав неоднакового застосування касаційним судом норм матеріального права, встановлено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в суді не доведено обставини, викладені ним у позові: посилання на підписання ним (на його думку) ідентичних розписок, не знайшло свого підтвердження, оскільки значну частину розписок ним заповнено власноручно, а текст розписок, що ним не заповнювався, викладено великим друкованим розбірливим текстом. Крім того, посилання на те, що розписки ним підписані внаслідок обману ОСОБА_3 , також не знаходить підтвердження, адже, до проведення судової-почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 зазначав, що їх взагалі не писав та не підписував. Також позивач не обгрунтував ту обставину, чому ним написано дві розписки, тоді як грошові кошти отримано за однією з них.

Посилання представника відповідача у відзиві на пропуск строку позовної давності, суд, з урахуванням положення ст.257 ЦК України, вважає обгрунтованим, але відмовляє у задоволенні позову по суті, за недоведеності.

Врахувуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору позики, що укладений у формі боргової розписки ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 від 14.04.2008, а отже у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, з урахуванням ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202,261,1046,1047,1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141,259, 263-265ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики, оформленого у виді розписки, недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 15.06.2020.

Суддя