Справа № 165/320/20 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/691/20 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

розглянувши у порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 09 квітня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 31 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач власним підписом підтвердила те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі Умови), «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею і банком договір. За вищевказаним договором відповідач зобов`язувалася щомісячно повертати заборгованість за кредитом, яка складалася із заборгованості за тілом кредиту, відсотками, а також іншими витратами згідно з Умовами. Банк вказує, що виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, однак ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, не дотримувалася умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту. Оскільки добровільно повертати кошти відповідач не бажає, просить стягнути з ОСОБА_1 у свою користь заборгованість на загальну суму 13 391,40 грн, що складається з: 6593,39 грн заборгованості за тілом кредиту; 1108,31 грн заборгованості за нарахованими відсотками; 4575,82-пеня; штрафи: 500 грн (фіксована частина); 613,88 грн штраф (процентна складова), а також судові витрати по справі.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 09 квітня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 31.03.2011 у розмірі 6593 грн 39 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило апеляційний суд оскаржуване рішення суду у частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення процентів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення процентів за користування кредитом не відповідає обставинам справи, якими підтверджено факт укладення сторонами спору кредитного договору та погоджено усі його істотні умови, в тому числі щодо сплати цих платежів. Тому, на думку позивача, йому безпідставно було відмовлено у їх стягненні.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного письмового провадження та без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Уумов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо процентів за користування кредитом та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, є правильним.

Встановлено, що 31 березня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладеного кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. (а.с. 7).

З копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.16) встановлено, що позичальник ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також, з тим, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До позовної заяви банком додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 17). Із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що станом, на 10 грудня 2019 року склала 13 391,40 грн, з яких: 6 593,39 грн - заборгованість за тілом кредиту, 1108,31 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 4575,82 грн - пеня; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн штраф (фіксована частина), 613,88 грн - штраф (процентна складова) (а.с.7-15).

Жодних належних, допустимих та достовірних доказів про укладення з відповідачем кредитного договору за конкретними умовами позивач не надав.

Будь-які інші документи, крім анкети-заяви, у яких було б обумовлено обома сторонами умови кредитного договору, у тому числі істотні відповідачкою не підписувалися.

Факт отримання та користування відповідачкою кредитними коштами підтверджується наданими банком розрахунком кредитної заборгованості та витягом з особового рахунку позичальника.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 цього Кодексу встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банком як доказ укладення договору з відповідачем суду надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг "Приватбанку", Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку".

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак таких вимог позивач не ставив та відповідного розрахунку не подавав.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 31.03.2011 року, наявної в матеріалах справи, процентна ставка не зазначена.

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.7-15) розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами змінювався.

Відсоткова ставка в розмірі 3,6% діяла починаючи з 31.03.2011 року (дата укладання договору між сторонами) по 31.12.2012 року (дата, що міститься у розрахунку заборгованості).

У подальшому з 01.01.2013 року АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку зменшувало до 30 % та збільшувало процентну ставку до 34,80%, та 43,20%.

Доказів письмового повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки матеріали цивільної справи не містять.

Однак, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31.03.2011, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у "Приватбанку" ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг "Приватбанку", а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів) саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Із практики Великої Палати Верховного Суду слідує, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Встановивши, що сторони у справі не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки ( штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог банку в частині стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом та штрафами і правомірно відмовив у їх задоволенні.

Із приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 10.12.2019 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту на звітну дату становить 6593 грн 39 коп., враховуючи ту обставину, що відповідачка фактично отримала та використовувала кошти, перераховані банком на її кредитну картку, але не повернула їх, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь банку цієї суми заборгованості та задовольнив вимогу банку у цій частині.

Отже, такий висновок суду про часткове задоволення пред`явленого банком позову цілком відповідає наведеним нормам матеріального права, правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Разом з тим, суд не може взяти до уваги додану до матеріалів справи копію довідки про умови кредитування (а.с.17- зворот), оскільки з її змісту не вбачається жодного зв`язку із анкетою-заявою, підписаною ОСОБА_1 . Позивач вказує, що борг виник з невиконання договору б/н від 31.03.2011 року, а в довідці вказано про умови кредитування по договору SAMDN9900, однак банком не доведено, що вона відноситься саме до договору б/н.

Таким чином наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.

Виходячи із норм ст. 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи апеляційним судом, враховуючи оскарження позивачем судового рішення лише в частині відмови у стягнення процентів за користування кредитом, апеляційний суд в іншій частині дану справу не переглядає та законність і обгрунтованість судового рішення в цій частині не перевіряє.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування в оскаржуваній частині відсутні.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий

Судді