ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/602/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 300000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року, постановлене суддею Вийванком О.М. у цивільній справі № 607/24509/19 за позовом Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 01 вересня 2009 року з ОСОБА_1 укладено угоду № 29 про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно якої останній зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоров`я, куди буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання ОСОБА_1 був направлений на роботу у Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар, однак до роботи за місцем призначення не приступив. Враховуючи те, що ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України на навчання відповідача було затрачено кошти в розмірі 128615,51 грн., а відповідач свого зобов`язання в частині відпрацювання за місцем направлення не виконав, просив стягнути з нього вказану суму коштів у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності з посиланням на те, що про порушення свого права Університет міг дізнатися в серпні 2015 року - з моменту, коли відповідач не приступив до роботи та до навчання в інтернатурі, оскільки підставою позовних вимог було не приступлення відповідача до роботи за направленням після закінчення навчання в інтернатурі, яке відповідно до п. 3.2 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України № 291 від 19.09.1996 року, розпочинається з 1 серпня і триває 2 роки, а не до інтернатури, як помилково вважав суд.

Звертає увагу на ненадання судом належної правової оцінки інформації Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА від 25 серпня 2015 року № 9-06/137, з якої вбачається, що ОСОБА_1 приступив до інтернатури, тобто прибув за направленням, а також факту не приступлення його до роботи, що підтверджується листом Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА № 9-06/29 від 26 квітня 2019 року та копією листа позивача від 26 червня 2019 року № 19/3281.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 приступив до інтернатури в серпні 2015 року, де навчання тривало 2 роки - до серпня 2017 року, приступити до роботи за направленням він повинен був в серпні 2017 року, й відповідно перебіг позовної давності починається з серпня 2017 року, оскільки саме в серпні 2017 року позивач міг би чи повинен був дізнатись про факт порушення відповідачем умов Угоди в частині не приступлення його до роботи .

Таким чином вважає, що трирічний строк позовної давності не пропущено.

У своєму відзиві ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечив, вважаючи її необґрунтованою. Зазначає, що відповідно до п. 12 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням від 22.08.1996 року, контроль за своєчасним прибуттям випускника до місця роботи покладено на керівника державного вищого медичного закладу освіти. Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу у даному випадку 01 серпня 2015 року.

Вважає вірними висновки суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, який звернувся з позовом у жовтні 2019 року, хоча мав можливість звернутися з запитом до Вознесенського районного центру первинної медично-санітарної допомоги в межах такого строку, а не 26 червня 2019 року.

Звертає увагу, що згідно виданого позивачем Направлення на роботу № 02010830/030 він повинен був приступити до роботи саме 01 серпня 2015 року, а не з серпня 2017 року, як стверджує позивач. До даного Направлення прикріплено відривний талон - повідомлення, який підлягав поверненню до закладу освіти в п`ятиденний строк. Наявність у нього талона підтверджує факт не приступлення до навчання в інтернатурі та до роботи. Дана обставина не була спростована позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Рішення суду в частині наявності правових підстав вважати право позивача порушеним жодною зі сторін не оскаржувалось, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Надіслане на адресу суду письмове клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Процька І.Я. про відкладення розгляду справи призначеної судом апеляційної інстанції на 11.06.2020 року в зв`язку з запровадженням на території України карантину та з метою недопущення розповсюдження коронавірусу до задоволення не підлягає з підстав, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 04 травня 2020 року в даній справі постановлено розгляд апеляційної скарги Тернопільського національного медичного університету ім. І. Я. Горбачевського проводити згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи, так як остання в силу вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України відноситься до малозначних.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення приймальної комісії від 5 серпня 2009 року № 17 наказом ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського МОЗ України» № 207 (Д) від 10 серпня 2009 року ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу медичного факультету (а.с. 11).

01 вересня 2009 року між ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та ОСОБА_1 укладено Угоду № 29 про підготовку фахівців з вищою освітою (а.с. 12).

За умовами даної Угоди Університет зобов`язується: забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; оформити студентові направлення на працевлаштування; здійснити контроль за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті.

Зі свого боку ОСОБА_1 зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Наказом ректора ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» № 95 (ДМ) від 25 червня 2015 року на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом (а.с. 13).

Згідно протоколу від 16 січня 2015 року засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2015 року, за результатами проведення персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Державний вищий навчальний заклад Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України у червні 2015 року комісією прийнято рішення про направлення ОСОБА_1 , як молодого спеціаліста, на роботу до Вознесенського районного центру первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря (а.с. 29-34).

Із пропозицією щодо працевлаштування ОСОБА_1 був ознайомлений та згідний, про що свідчить його підпис в Обліковій картці випускника (а.с. 14).

Згідно направлення на роботу № 02010830/030, ОСОБА_1 направлено в розпорядження Вознесенського районного центру первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА для роботи на посаді лікаря загальної практики - сімейний лікар з місячним окладом згідно штатного розпису та забезпеченням житлом згідно законодавства. Дата прибуття 01 серпня 2015 року (а.с. 16).

Направлення на роботу було вручено ОСОБА_1 особисто, про що свідчить його підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2015 року (а.с. 17-22).

Також, ОСОБА_1 було видано направлення № 141 від 27.07.2015 року для проходження інтернатури (а.с. 114).

26 червня 2019 року позивач звернувся до КНП Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Вознесенської районної ради з проханням надання інформації щодо приступлення відповідача до роботи за направленням.

З листа головного лікаря КНП «Вознесенський районний центр первинної медико - санітарної допомоги Вознесенської районної ради» № 96/03 від 9 липня 2019 року, що надавався на запит позивача, вбачається, що ОСОБА_1 , випускник університету 2015 року, не з`явився та не приступав до роботи за направленням (а.с. 35).

Згідно інформації № П-137-5/3 від 10.02.2020 року Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА, випускник 2015 року Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Гринчишин А.П. до проходження інтернатури в закладах охорони здоров`я Миколаївської області не приступав (а.с. 116).

Впродовж часу навчання в Університеті відповідачу ОСОБА_1 було виплачено стипендію на загальну суму 48 872, 78 грн (а.с. 36).

Згідно наданого позивачем розрахунку фактичних затрат на навчання ОСОБА_1 - студента медичного факультету за державним замовленням, вартість такого навчання становить 80 088, 38 грн (а.с. 38).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктами 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язки випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов відмови їхати за призначенням до місця працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років за закінченням навчання в інтернатурі; звільнення за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої визначено ч. 2 ст. 52 ЗУ Про освіту (чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, п. 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до вказаних нормативно-правових актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, в тому числі і стипендію.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення його прав діями відповідача, внаслідок невиконання передбаченого договором та законом обов`язку щодо необхідності прибуття до місця роботи за направленням і відпрацювання не менше трьох років за закінченням навчання в інтернатурі та наявності правових підстав для застосування передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу строку позовної, про що було заявлено відповідачем.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками Тернопільського міськрайонного суду, як такими, що зроблені з урахуванням вимог законів, що регулюють спірні правовідносини та відповідають наявним у справі доказам.

Встановивши, що ОСОБА_1 навчався за кошти державного бюджету; добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на його працевлаштування навчальним закладом та на відшкодування вартості навчання у разі відмови прибуття на роботу за місцем направлення; у строк, вказаний в направленні (до 01 серпня 2015 року) ні до проходження інтернатури, ні до роботи відповідач не приступив, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення ОСОБА_1 визначеного ч. 2 ст. 52 ЗУ Про освіту та умовами укладеного між сторонами 01.09.2009 року договору зобов`язання і як наслідок - про порушення прав позивача, пов`язаних з відшкодуванням витрат на навчання.

Також, з урахуванням заявлення в ході розгляду судом першої інстанції відповідачем про пропуск позивачем строку позовної давності (а.с. 65-70), ненадання позивачем доказів поважності пропуску такого строку, вірним й таким, що повністю узгоджується з вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України є висновок суду першої інстанції й в частині наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

При цьому, беручи до уваги факт неналежного виконання позивачем передбаченого угодою з відповідачем обов`язку щодо здійснення контролю за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в Університеті, колегія суддів погоджується й з висновками Тернопільського міськрайонного суду в частині наявної у позивача можливості дізнатися про порушення свого права, починаючи з 01.08.2015 року дати, у яку виданим Університетом направленням на роботу, відповідач ОСОБА_1 повинен був приступити до роботи у КНП Вознесенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Вознесенської районної ради та відсутності обґрунтованої підстави для поновлення такого строку.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом підстав заявленого позову, якими є стягнення з відповідача вартості навчання в зв`язку з відмовою відпрацювання не менше трьох років, яке розпочинається після закінчення інтернатури (строк якої в свою чергу складає 2 роки), і як наслідок щодо безпідставності висновків суду в частині можливості позивача дізнатися про порушене право з 01 серпня 2015 року (початку строку проходження інтернатури, а не з часу трирічного відпрацювання, який розпочинається після закінчення інтернатури - з 01.08.2017 року) колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п.п. 1.3., 7.3. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України № 291 від 19.09.1996 року однією зі складових проходження інтернатури, як форми післядипломної підготовки, є стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я на посаді лікаря з виплатою заробітної плати, що відповідно підтверджується виданим позивачем ОСОБА_1 направленням, в якому строк приступлення до роботи зазначено з саме 01.08.2015 року й саме у Вознесенському районному центрі первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА.

Відхиляє колегія суддів доводи апеляційної скарги позивача й в частині, що трирічний строк позовної давності позивачем не був пропущений з посиланням на ненадання судом належної правової оцінки інформації Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА від 25 серпня 2015 року № 9-06/137, з якої вбачається, що ОСОБА_1 приступив до інтернатури, тобто прибув за направленням, а також факту не приступлення його до роботи, що підтверджується листом Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА № 9-06/29 від 26 квітня 2019 року та копією листа позивача від 26 червня 2019 року № 19/3281, оскільки зазначена в листі Управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА від 25 серпня 2015 року № 9-06/137 (а.с. 103-104) інформація про те, що ОСОБА_1 приступив до інтернатури стосується причини його неприбуття за виданим Тернопільським медичним університетом направленням (на що позивач уваги не звернув), тобто додатково підтверджує, що саме до Вознесенського районного центру первинної медико-санітарної допомоги управління охорони здоров`я Миколаївської ОДА, куди Університетом було видано направлення відповідачу, останній не прибув, що в свою чергу виключало й подальше його відпрацювання за вказаним місцем протягом трьох років після закінчення інтернатури. У зв`язку з цим твердження позивача про те, що перебіг позовної давності починається з серпня 2017 року, й саме з цієї дати він міг би чи повинен був дізнатись про факт порушення відповідачем умов Угоди в частині не приступлення його до роботи, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими під час апеляційного розгляду справи обставинами, наявними в матеріалах справи доказами.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те що, рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в даній справі без змін.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Враховуючи категорію даної справи, яка відноситься до малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 19 ч. 6 п. 3; 35 ч. ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 3 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню не підлягає.

Дата складання повного судового рішення 11 червня 2020 року.

Головуючий

Судді