Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 243/1950/17

провадження № 61-9603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Слов`янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс», Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Слов`янська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління державної фіскальної служби у Донецькій області, Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Слов`янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс», Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Слов`янська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління державної фіскальної служби у Донецькій області, Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання правочину удаваним та розписки доказом вчинення договору у письмовій формі,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року у складі судді Сидоренко І. О., додаткове рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Новосядлої В. М., Мірути О. А., Новосьолової Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи та просив: визнати розписку доказом вчинення договору у письмовій формі; визнати удаваним договір доручення від 13 травня 2016 року, на підставі якого видана довіреність НАІ 643202, та укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продав за ціною 60 000 грн належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 , виданого Слов`янським МРЕВ Донецької області 12 листопада 2005 року, а він купив автомобіль марки КАМАЗ, модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ - вантажний бортовий, двигун V=10850 см3, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він та ОСОБА_2 домовилися про укладання договору купівлі-продажу автомобіля марки КАМАЗ, модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ вантажний бортовий, двигун V-10850 см3, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ТЗ НОМЕР_1 , видане Слов`янським МРЕВ Донецької області 12 листопада 2005 року. 15 липня 2010 року він передав відповідачу гроші в розмірі 60 000 грн, а ОСОБА_2 віддав йому зазначений автомобіль. Факт передачі був оформлений у простій письмовій формі у вигляді розписки від 15 липня 2010 року. Також, відповідач передав йому технічний паспорт на автомобіль та надав довіреність на розпорядження вищевказаним автомобілем. Після спливу строку довіреності він звернувся до ОСОБА_2 з нагадуванням про обов`язок переоформлення права власності на автомобіль, однак відповідач відмовив в цьому та посилаючись на брак часу і складні сімейні обставини погодився лише на укладення наступної довіреності, яка видана 13 травня 2016 року. 01 березня 2017 року автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію були вилучені інспектором поліції, а йому було повідомлено, що на автомобіль був накладений арешт через наявність виконавчого провадження. Через неможливість розпорядження майном за яке він заплатив і яке йому фактично належить з 2010 року та ухилення відповідача від оформлення права власності на автомобіль просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 01 серпня 2017 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог, оскільки сторонами не надано достатньо доказів, які б підтверджували укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу та приховування цього правочину шляхом видачі довіреності. При цьому суд зазначив, що розписка, видана ОСОБА_2 на ім`я позивача не може бути єдиним належним та допустимим доказом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Також суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову через те, що ОСОБА_2 є боржником у виконавчих провадженнях, відкритих у Слов`янському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, має заборгованість за виконавчими документами про стягнення грошових коштів на користь різних юридичних осіб, у зв`язку з чим визнання відповідачем позову порушує права та законні інтереси стягувачів у виконавчих провадженнях.

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області додатковим рішенням від 17 жовтня 2017 року доповнив резолютивну частину рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року висновком про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання розписки доказом вчинення договору у письмовій формі та визнання правочину удаваним.

Додаткове рішення мотивоване тим, що розглядаючи позов, суд в мотивувальній частині рішення розглянув вимоги позивача про визнання розписки доказом вчинення договору в письмовій формі, однак в резолютивній частині цього рішення з приводу цієї вимоги висновків не зробив.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 14 грудня 2017 року рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання розписки доказом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за відповідачем.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року, додаткове рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позову суди неправильно визначили правову природу спірних правовідносин, безпідставно не визнали факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля та дійшли хибного висновку, що розписка не може бути належним та допустимим доказом укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Судами не враховано, що відносини купівлі-продажу регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) в якому відсутня вказівка на необхідність реєстрації договору купівлі-продажу рухомого майна і жодного посилання на Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388). Крім того, ані Закон України «Про дорожній рух», ані Порядок № 1388 не пов`язують правову природу реєстрації транспортних засобів з укладенням договору купівлі-продажу та переходом права власності на них. Суди не врахували того, що всі боргові зобов`язання відповідача виникли значно пізніше укладення договору купівлі-продажу та дійшов хибного висновку про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є боржником у виконавчих провадженнях. Не врахували суди і того, що отримана відповідачем сума коштів за автомобіль визнана позивачем і відповідачем саме як плата за договір купівлі-продажу автомобіля, а не як плата за виконання доручення. В наданій суду розписці прямо зазначено, оплата була проведена сторонами за автомобіль, а не за послуги доручення і що сторони взяли на себе обов`язок повністю оформити договір купівлі-продажу до червня 2016 року. Посилання суду на те, що в засобах масової інформації або на сайті в мережі Інтернет не було розміщено оголошення про продаж автомобіля як на доказ відсутності волі сторін укласти договір купівлі-продажу є неправомірними та безпідставними, оскільки законодавство не ставить такої умови як обов`язкової для укладення договору купівлі-продажу.

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс» (далі - ТОВ «Ніко-Тайс») подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи наведені в касаційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Зазначило, що законодавцем визначено спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, тому визнання укладеним договору купівлі-продажу та права власності на автомобіль не є належним способом захисту порушеного права. Спірний автомобіль не знятий з обліку, сторони не вжили заходів щодо його переоформлення згідно з вимогами закону, а тому право власності на автомобіль належить відповідачу і до позивача за довіреністю не переходило. Необґрунтованими є доводи позивача про те, що використання автомобіля та здійснення його ремонту є підтвердженням набуття права власності, оскільки відповідач знаючи про наявність у нього боргових зобов`язань тривалий термін не здійснював переоформлення автомобіля та у будь-який момент міг скасувати видану довіреність на розпорядження ним. В спірному випадку розписка та довіреність не може бути однією із форм договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки порушує вимоги законодавства України. Крім того зазначило, що відповідач, будучи обізнаний з наявністю боргових зобов`язань перед кредиторами, за допомогою позивача намагається уникнути відповідальності перед кредиторами за рахунок наявного у нього майна, зокрема, спірного автомобіля.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

24 квітня 2018 року справа № 243/1950/17 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1072/0/226-20, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено колегію суддів.

Фактичні обставини

Судами попередніх інстанцій встановлено, що автомобіль КАМАЗ, модель 53212, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , сірого кольору, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_5 , вантажний, бортовий, об`єм двигуна 10850 см3 , належить відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 20 квітня 2010 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 довіреність якою уповноважив позивача продати автомобіль марки КАМАЗ, 1992 року випуску, модель 53212, державний номер НОМЕР_4 .

24 травня 2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 на автомобіль КАМАЗ, модель 53121, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , з правом продажу даного автомобіля, що також підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей.

Крім того, 13 травня 2016 року ОСОБА_2 надав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продати належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_1 автомобіль марки КАМАЗ, 1992 року випуску, модель 53212, державний номер НОМЕР_4 . Для чого надав їм право користуватися, експлуатувати ТЗ, представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або в будь-яких інших установах, підприємствах, організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля.

15 липня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000 грн як оплату за автомобіль КАМАЗ, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , модель 53212, двигун НОМЕР_9 см3 , рама НОМЕР_3 , що підтверджується відповідною розпискою.

В розписці зазначено, що на момент її підписання ОСОБА_2 отримав грошові кошти в повному обсязі, технічний паспорт переданий покупцю, автомобіль знаходиться за адресою його проживання ( АДРЕСА_1 ). Належне оформлення правочину, а саме договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля, відповідач зобов`язався здійснити не пізніше липня 2016 року.

Постановою державного виконавця Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 04 жовтня 2016 року накладено арешт на автомобіль КАМАЗ, модель 53212, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить відповідачу та заборонено здійснювати відчуження транспортного засобу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність).

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком № 1200 Оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держпродспоживслужбі бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 грудня 2016 року в справі № 6-688цс15.

Таким чином, вказаними вище нормативно-правовими актами визначені певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання договорів купівлі-продажу транспортних засобів, зокрема власник, який бажає продати автомобіль, повинен зняти автомобіль з реєстрації для продажу, а новий власник в передбачені законом строки зареєструвати за собою даний автомобіль, надавши документи, підтверджуючі придбання автомобіля, чіткий перелік яких визначено цими нормативно-правовими актами.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що спірний автомобіль відповідачем, як власником автомобіля, з реєстрації для продажу не знімався, останній є зареєстрованим власником цього автомобіля, а позивач, який вважає себе власником вказаного транспортного засобу, жодних заходів для його реєстрації за собою, починаючи з 2010 року, не вживав. При цьому видана розписка не охоплюється переліком документів, які подає особа для реєстрації транспортного засобу і не є доказом купівлі-продажу автомобіля.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили відсутність між сторонами правовідносин купівлі-продажу, а тому і відсутність підстав визнавати удаваним договір доручення від 13 травня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано, що відносини купівлі-продажу регулюються ЦК України в якому відсутня вказівка на необхідність реєстрації договору купівлі-продажу рухомого майна є безпідставними, оскільки договори купівлі-продажу транспортних засобів здійснюються з дотриманням спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку № 1200 та Порядку № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

При цьому Верховним Судом враховується і те, що відповідачем було надано три довіреності (у 2010, 2013 та 2016 році) і протягом вказаного часу позивач не був позбавлений можливості оформити право власності на спірний автомобіль, однак таким правом не скористався.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову через те, що ОСОБА_2 є боржником у виконавчих провадженнях, має заборгованість за виконавчими документами про стягнення грошових коштів на користь різних юридичних осіб, у зв`язку з чим визнання відповідачем позову порушує права та законні інтереси стягувачів у виконавчих провадженнях.

У зв`язку з цим, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, оскільки вони в сукупності зводяться до невірного розуміння заявником вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 серпня 2017 року, додаткове рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко