19.06.2020 ЄУН 337/2836/16-ц
Провадження 2/337/1023/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2020 року Хортицкий районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Шаповалової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої : АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 ), треті особи: Управління Державної Міграційної служби України в Запорізькій області ( м.Запоріжжя вул. Незалежної України, 90) , ОСОБА_3 (зареєстрована : АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

27.07.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -квартирою АДРЕСА_2 . В позові зазначила, що є власником 16/25 часток спірної квартири, інші 9/25 часток квартири належать ОСОБА_3 , а зареєстрований ОСОБА_2 з початку 2013 року виїхав з квартири, забрав з собою всі свої особисті речі та не мешкає за місцем реєстрації без поважних причин.

Заочним рішенням від 05.09.2016 року позов задоволено.

Ухвалою суду від 15.04.2020 року заочне рішення скасоване, у справі призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 4 червня 2020 року справа призначена до розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, оскільки відповідач право власності на свою частку квартиру не зареєстрував, у спірній квартирі не мешкає понад рік, просить позов задовольнити,

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про місце, день, та час розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, заперечень за позовом не надав, з заявою про неможливість присутності не звертався.

Представник відповідача надав заяву щодо розгляду справи у відсутність відповідача та його представника, просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа: ОСОБА_3 та представник Управління Державної Міграційної служби України в Запорізькій областів судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах провадження наявні заяви щодо розгляду справи за їх відсутністю.

У відповідності до вимог ст..223. 247 ЦПК України суд провів розгляд справи у відсутності учасників процесу без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 26 квітня 1991 року відділом запису актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис №671, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2011 року у справі №2-2406/2011р. шлюб між сторонами розірвано

Згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2001р., посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №2508.

19 січня 2002 року, відповідно до копії договору дарування, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кімнату № НОМЕР_2 жилою площею 12,3 кв.м., лоджію 1,68 кв.м., що складають 9/25 часток трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №138.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 23 червня 2013 року у цивільній справі ЄУН № 337/509/13-ц Провадження № 2/337/628/2013 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про розділ майна придбаного в період шлюбу та визнання права власності, визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 8/25 часток квартири АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 8/25 часток квартири АДРЕСА_2 .

Зазначене рішення набрало законної сили та є чинним.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 9/25 часток квартири АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_3 , інформація щодо реєстрації права власності на інші частки зазначеної нерухомості відсутня.

В квартирі АДРЕСА_2 , окрім власників зареєстрований ОСОБА_2 , колишній чоловій ОСОБА_1 відповідач по справі. Доказів щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, виділу належних співвласникам часток у спірній квартирі, суду не надано.

За доводами позивача, з часу розірвання шлюбу відповідач зрідка користувався спірною квартирою, а з початку 2013 року взагалі виїхав з квартири за місцем реєстрації, забрав з собою всі свої особисті речі, з початку 2013р. спірній квартирі не мешкає, всі витрати, пов`язані з утриманням квартири несе позивач, а тому він повинен бути визнаним таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.ст. 328, 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За змістом ст. 19 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У рішенні у справі «Христов проти України» від 19.02.2009 року(заява №24465/04), Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії» [GC], №28342/95, п.61, ECHR 1999-VII). «Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду(принцип res judicata).

При цьому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не встановлений строк, у який власник повинен провести таку реєстрацію з часу набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, а тому правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в у квартирі АДРЕСА_2 відсутні, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Права позивача щодо покладення на неї необґрунтованих витрат, пов`язаних з реєстрацією відповідача у спірному житлі можуть бути захищені шляхом звернення до суду з позовом про стягнення відповідних сум.

Керуючись ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57 60, 133, 137, 141, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 19 червня 2020 року, копію рішення направити учасникам провадження.

Рішення може бути оскаржене в Запорізькому апеляційному суді через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з часу виготовлення повного тексту рішення.

На підставі п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя: Л.Г. Салтан