Єдиний унікальний номер 235/2845/19
Номер провадження 22-ц/804/1797/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Азевича В.Б., Кішкіної І.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2019 року (головуючий у суді 1 інстанції Бородавка К.П.), - -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 22 квітня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - Банк просив суд стягнути з позичальника ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 22337,72грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 10967,23грн, прострочена заборгованість за тілом кредиту 3754,89грн, пеня за прострочене зобов`язання 5975,71грн та пеня за несвоєчасну сплату боргу 100,00грн, а також штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 та 1039,89грн штраф (процентна складова), що утворилася станом на 21 березня 2019 року. Існування такої заборгованості Банк пов`язував із неналежним виконанням з боку відповідача зобов`язань взятих на підставі кредитного договору від 24 листопада 2010 року.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 березня 2020 року залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2019 року позов Банку задоволено частково, стягнуто ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом в розмірі 14722,12грн та судові витрати в розмірі 1 167,86грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове, яким в позові відмовити. В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що заборгованість яку стягнув суд першої інстанції позичальником вже сплачена, оскільки він сплатив Банку суму що перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

В копії Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку датованій 24 листопада 2010 року, на першому листі відображена інформація щодо ОСОБА_1 , однак відсутня можливість упевнитись що саме зазначена особа підписала заяву в частині відомостей про ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку та просила відкрити рахунок і надати відповідні послуги, також надана Банком копія заяви не містить відомостей про те, що саме ОСОБА_1 погодився з умовами щодо процентної ставки /а.с.6/.

Так само Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», надана Банком в підтвердження позовних вимог, не містить жодних відомостей, які би давали можливість суду переконатись в тому з приводу яких відносин така довідка була складена та хто ознайомлений з такою довідкою, і чиїм підписом вона скріплена /а.с.7/.

В розрахунку наданому Банком зазначено що за договором б/н від 24 листопада 2010 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 21 березня 2019 року мається заборгованість в загальному розмірі 22 337,72грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 10967,23грн, прострочена заборгованість за тілом кредиту 3754,89грн, пеня за прострочене зобов`язання 5975,71грн та пеня за несвоєчасну сплату боргу 100,00грн, а також штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 та 1039,89грн штраф (процентна складова) /розрахунок а.с.10-13/.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг наданий Банком не містить відмітки про ознайомлення з ним ОСОБА_1 та підпису останньої /а.с.14-28/.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зробив висновок про те, що Банк та позивач уклали договір шляхом підписання заяви позичальника та суд вважав що є підтвердженими обставини щодо розміру отриманого позичальником кредиту який визначений в наданому Банком розрахунку заборгованості.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права щодо вимог заявлених Банком.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України - ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У даній справі відповідач не заперечував обставин з приводу того, що він отримував банківську картку, якою користувався.

Наявність зазначеної обставини щодо використання позичальником банківської картки позивач пов`язував із відомостями що містяться в наданих Банком розрахунках заборгованості.

Суд вважає що користування позичальником платіжною карткою охоплюється поняттям кредитний договір що наведено в статті 1054 ЦК України.

Також у даній справі існування кредитних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами на які робив посилання відповідач, оскільки згідно розрахунку заборгованості за договором від 24 листопада 2010 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , останній починаючи з 19 березня 2013 року по 23 лютого 2019 року періодично користувався кредитними коштами, періодично отримував певні суми коштів та здійснював погашення, останні з яких 18 січня 2019 року та 23 лютого 2019 року.

Відповідач не погоджуючись із сумою заборгованості визначеною Банком у відповідному розрахунку не надав жодного доказу щодо розміру погашення за кредитним договором.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

За недоведеності заявлених в апеляційній скарзі обставин щодо погашення заборгованості в повному обсязі, дії відповідача щодо не повернення взятого кредиту не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив сторонам їх права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню їхніх прав, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак Банк та ОСОБА_1 жодних інших доказів в підтвердження своїх вимог чи заперечень не надали.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника стосовно достовірності та доказового значення наданих Банком розрахунків та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 14722,12грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 10967,23грн, прострочена заборгованість за тілом кредиту 3754,89грн підтверджений в ході судового розгляду.

Виходячи з наведених обставин, що підтверджені в судовому засіданні суд апеляційної інстанції позбавлений можливості із дотримання положень цивільного процесуального законодавства з`ясувати будь-які інші обставини у справі, оскільки заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права які би призвели до ухвалення незаконного рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволених позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року.

Судді: