КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/1099/19

11 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Масловській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. про визнання незаконною та скасування постанови, визнання незаконним та скасування акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності,-

в с т а н о в и в:

30 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни, ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови, визнання незаконним та скасування акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 11.10.2012 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у кримінальній справі №1/1003/925/2012 його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк чотири роки та шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки. Вироком частково задоволено цивільний позов та вирішено стягнути з нього на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 23 423,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 80 000,00 грн.

07.05.2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції Запорожець В.І. було відкрито виконавче провадження.

08.01.2019 року на його адресу надійшли постанова від 27.12.2018 року про передачу майна стягувачу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 співвласником якої він є.

Вважав, що даною постановою та актом порушені його права, оскільки в спірній квартирі він проживає разом із своєю матір`ю, якій належить друга частина вказаної квартири. Враховуючи те, що їхні частки, як співвласників, не виділені, стягнення мало звертатися на його частку, яка повинна бути визначена судом за поданням виконавця. Також державним виконавцем не було перевірено наявності у нього рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, не було виготовлено технічної документації на майно.

Після ознайомлення із постановою від 27.12.2018 року про передачу майна стягувачу та з актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року йому стало відомо, що прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна неодноразово призначалися, але тричі не відбулися у зв`язку із відсутністю заявок покупців. Майно не було реалізовано на прилюдних торгах. Про проведення зазначених торгів з реалізації квартири його не було повідомлено взагалі, ні поштовим повідомленням, ні усно.

04.07.2018 року державний виконавець повідомив стягувача ОСОБА_2 про те, що майно на торгах не реалізовано та запропонував їй залишити нереалізоване майно за собою в рахунок погашення боргу. Стягувач надала таку згоду, внаслідок чого державний виконавець прийняв відповідну постанову та склав акт від 27 грудня 2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Зазначив також, що він був позбавлений можливості своєчасно оскаржити результати оцінки майна і, як наслідок , 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була передана на реалізацію за заниженою ціною.

Також звертав увагу суду на те, що сума боргу, яка підлягала стягненню з нього за виконавчим провадженням не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому звернення стягнення на його ( боржника у виконавчому провадженні) єдине житло, не могло здійснюватися державним виконавцем.

Враховуючи викладене та, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив суд:

визнати незаконними та скасувати постанову головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755 та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755;

визнати незаконним та скасувати свідоцтво від 03.01.2019 року№1-130, яким державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. посвідчила право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755.

Визнано протиправним та скасовано акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755.

Скасовано свідоцтво від 03.01.2019 року №1-130, яким державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. посвідчила право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 152 грн. 60 коп.

Стягнуто з головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 152 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 грудня 2019 року головний державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксана Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недотриманням та невірним застосуванням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначала що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що державним виконавцем не встановлено наявність у ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, іншого належного йому на праві власності майна, на яке можливо було звернути стягнення, крім Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, на момент передачі майна стягувачу, залишок заборгованості ОСОБА_1 по виконавчому провадженню становив 76 633,30 грн. з урахуванням виконавчого збору, але без врахування витрат виконавчого провадження, що перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати на момент звернення стягнення на нерухоме майно.

Таким чином постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року та Акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року винесені державним виконавцем правомірно, із додержанням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що державний виконавець, приймаючи постанову від 27.12.2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та, складаючи акт від 27.12.2018 року про передачу майна у власність стягувача, не врахував, що залишок боргу станом на 17.10.2017 року становив 63 791,00 грн. (103423 грн. - 29452 грн.), що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати у 2018 році (74460 грн.) та суперечить вимогам ч.7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження». Також державний виконавець не звернувся до суду із поданням про виділення частки боржника із майна, що перебуває у спільній власності та не запропонував третій особі справі ОСОБА_3 , яка є співвласником вказаного майна, придбати його частку в квартирі. Звертає увагу на те, що ним на момент проголошення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.08.2019 року борг у розмірі 103 423 грн., виконавчий збір, витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі.

В судовому засіданні 05 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Лебедовська Людмила Юріївна та третя особа ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач Головний державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксана Анатоліївна та відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання 05 березня 2020 року не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку.

В судове засідання 11 червня 2020 року Головний державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксана Анатоліївна, позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та треті особи: державний нотаріус другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 та третя особа Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, інші учасники причину своєї неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 11.10.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2012 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та призначено йому покарання у вигляді чотирьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди - 23 423,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - 80000,00 грн.

17.04.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №1-в/357/185/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди - 23 423,00 грн., у відшкодування моральної шкоди - 80 000,00 грн., який було пред`явлено стягувачем до примусового виконання 11.04.2017 року.

18.04.2017 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №53785755 з примусового виконання виконавчого листа №1-в/357/185/15, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 17.04.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 103 423,00 грн. та стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 342,30 грн.

Копію вказаної постанови було отримано ОСОБА_1 17.06.2017 року.

20.06.2017 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. прийнято постанову про опис та арешт майна боржника, в якій встановлено, що боржник борг не сплачує, а тому виникла необхідність в описі та арешті майна для подальшого погашення заборгованості, постановлено описати та накласти арешт на майно: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

21.06.2017 року боржником на депозитний рахунок Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області сплачено 1000,00 грн., 07.07.2017 року - сплачено 1000,00 грн., 11.07.2017 року - сплачено 27 500,00 грн., 01.09.2017 року - сплачено 3 000,00 грн., 06.10.2017 року - сплачено 4 732,00 грн.

Державним виконавцем здійснено пропорційний розподіл вказаних коштів згідно зі ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: - на підставі розпорядження державного виконавця №53785755 від 27 липня 2017 року з грошових коштів в сумі 1000,00 грн., що надійшли 22.06.2017 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №1-в/357/185/15, виданого 17.04.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, перераховано 818,18 грн. на користь ОСОБА_2 , 81,82 грн. в рахунок виконавчого збору, 51,00 грн. в рахунок витрат за АСВП та 49,00 грн. в рахунок витрат виконавчого провадження; на підставі розпорядження державного виконавця №53785755 від 04 вересня 2017 року з грошових коштів в сумі 1000,00 грн., що надійшли 10.07.2017 року державним виконавцем перераховано 909,09 грн. на користь ОСОБА_2 , 90,91 грн. в рахунок сплати виконавчого збору; на підставі розпорядження державного виконавця №53785755 від 04 вересня 2017 року з грошових коштів в сумі 27500,00 грн., що надійшли 11.07.2017 року, державним виконавцем перераховано 25000,00 грн. на користь ОСОБА_2 , 2500 грн. в рахунок сплати виконавчого збору; на підставі розпорядження державного виконавця №53785755 від 13 листопада 2017 року з грошових коштів в сумі 3000,00 грн., що надійшли 01.09.2017 року державним виконавцем перераховано 2727,27 грн. на користь ОСОБА_2 , 272,73 грн. - в рахунок сплати виконавчого збору.

03.08.2017 року старшим державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

29.03.2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. повторно винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для надання письмового висновку з питань вартості описаного майна - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

27.04.2018 року до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області надійшов звіт про оцінку майна: житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , складений ФОП ОСОБА_4 11 квітня 2018 року . Згідно вказаного висновку, ринкова вартість об`єкту оцінки - житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_3 становить 397 940,00 грн., в тому числі Ѕ частина, що належить ОСОБА_1 складає 198 970,00 грн.

04.07.2018 року державним виконавцем на адресу ДП «СЕТАМ» направлено пакет документів для організації та проведення електронних торгів з продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно протоколу №351109 проведення електронних торгів від 13.08.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Згідно протоколу №355812 проведення електронних торгів від 04.09.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

Згідно протоколу №359385 проведення електронних торгів від 26.09.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

16.11.2018 року на лист державного виконавця від 29.10.2018 року стягувач ОСОБА_2 направила до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області письмову згоду стягувача щодо залишення за собою нереалізованого майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу.

27.12.2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. складено акт про передачу ОСОБА_2 в рахунок погашення залишку суми боргу в розмірі 69 666,64 грн. згідно з виконавчим документом: виконавчий лист № 1-в/357/185/15 від 17.04.2015 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

27.12.2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, згідно з якою передано стягувачу ОСОБА_2 за ціною третіх електронних торгів - 139 279,00 грн. в рахунок погашення залишку заборгованості за виконавчим листом №1-в/357/1885/15 від 17.04.2015 року, який видав Білоцерківський міськрайонний суд наступне майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2012 року за №37850307, номер запису: 11158 в книзі: 101.

03.01.2019 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., на підставі постанови головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. про передачу майна стягувачу від 27.12.2018 року та акту про передачу майна стягувачу від 27.12.2018 року, видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , серії НОМЕР_1 .

Звертаючись в суд з позовом до головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. про визнання незаконною та скасування постанови, визнання незаконним та скасування акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ОСОБА_1 посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності йому та його матері ОСОБА_3 , їх частки у спільному майні не виділені, проте державний виконавець не звертався в суд з поданням про визначення частки боржника в спільній сумісній власності. Також державним виконавцем не було перевірено наявності у нього рухомого майна. Він не отримував від державного виконавця копії звіту про оцінку майна та був позбавлений можливості своєчасно оскаржити результати оцінки майна і, як наслідок , 1/2 частина квартири була передана державним виконавцем на реалізацію за заниженою ціною. Крім того, сума, яка підлягала стягненню з нього за виконавчим провадженням не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому, відповідно до вимог ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець не міг звертати стягнення на його єдине житло.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 ,визнаючи протиправними та скасовуючи постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755, акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755, скасовуючи свідоцтво від 03.01.2019 року №1-130, яким державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. посвідчила право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що звернення стягнення на майно державним виконавцем було розпочато на початку 2018 року, мінімальна заробітна плата у 2018 році становила 3 723,00 грн., 20 розмірів мінімальної заробітної плати становить сум 74 460,00 грн., на момент звернення стягнення заборгованості на нерухоме майно, залишок боргу боржника становив 63 791,00 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому державний виконавець, в порушенні вимог ст. 48 Закону України " Про виконавче провадження" звернув стягнення на вказане нерухоме майно та фактично позбавив позивача житла, яке є постійним місцем проживання останнього. Крім того, частка боржника із спільного майна для звернення стягнення на неї не виділена в натурі і матеріали справи не містять доказів звернення до третьої особи ОСОБА_3 , як до співвласника квартири, з пропозицією про придбання нею частки боржника.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII .

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, шостої-дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. У разі не реалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення електронних торгів це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на електронних торгах може не відбутися. У такому випадку, з метою забезпечення права стягувача учасника виконавчого провадження, Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на електронних торгах та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (стаття 61 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 61 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на електронних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 61 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можна ототожнити з процедурою відчуження майна з електронних торгів тільки тому, що за результатами проведення електронних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З огляду на викладене ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення до суду позову в порядку ст.393 ЦК України із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.

Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі №524/6164/17 та від 07 лютого 2019 року по справі № 522/1516/15-ц.

З урахуванням того, що право власності на спірне нерухоме майно перейшло до стягувача, то ефективним і належним способом захисту прав боржника у цих правовідносинах є пред`явлення до суду позову в порядку, передбаченому ст. 393 ЦК України, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності (заявлення інших похідних вимог) із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження.

Таким чином позивач звернувся до суду, обравши ефективний спосіб захисту порушених прав та для задоволення позовних вимог мав довести обставини, якими обґрунтовував вимоги позову, а суд першої інстанції помилково послався в рішенні на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що сума, яка підлягала стягненню з нього за виконавчим провадженням, не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, тому звернення стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка є його єдиним житлом, не може здійснюватися.

Суд першої інстанції, погоджуючись з таким твердженням позивача, дійшов висновку про те, що на момент звернення стягнення заборгованості на майно, залишок боргу становив 63671 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати в розмірі 74460 грн. (20*3723 грн.), а тому державний виконавець не мав права звертати стягнення на єдине житло позивача.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ч.6 ст.48 вказаної статті стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим листом №1-в/357/185/15, виданим Білоцерківським міськрайонним судом Київської області становила 103 423,00 грн.

ОСОБА_1 станом на жовтень 2017 року вніс на депозитний рахунок відділу ДВС борг в розмірі 37232,00 грн., а саме: 21.06.2017 року боржником сплачено 1000,00 грн., 07.07.2017 року - сплачено 1000,00 грн., 11.07.2017 року - сплачено 27 500,00 грн., 01.09.2017 року - сплачено 3 000,00 грн., 06.10.2017 року - сплачено 4 732,00 грн. Державним виконавцем здійснено пропорційний розподіл вказаних коштів згідно зі ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому судом першої інстанції не взято до уваги те, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідному не лише для виконання за виконавчим документом, а й в розмірі та обсязі, необхідному для стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Отже, при визначенні розміру заборгованості за виконавчим провадженням враховується не лише заборгованість за виконавчим документом, а і виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір заборгованості ОСОБА_1 з метою встановлення підстав для звернення стягнення на його єдине житло, як боржника у виконавчому провадженні, виходив лише із наявної у нього заборгованості по виконавчому документу, що суперечить ч.ч.6,7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки має бути встановлена заборгованість за виконавчим провадженням, а не заборгованість за виконавчим листом. Лише у разі встановлення, що сума, яка підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника не здійснюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості ОСОБА_1 на час звернення стягнення на його майно та відсутність підстав для звернення стягнення на його єдине житло, так як сума, що підлягала стягненню з ОСОБА_1 за виконавчим провадженням № 53785755 складалась: із заборгованості за виконавчим листом № 1-в/357/185/15 від 17 квітня 2015 року в сумі 103423,00 грн.; виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню - 10 342,30 грн.; витрат виконавчого провадження.

Таким чином сума стягнення за виконавчим провадженням, без урахування витрат виконавчого провадження, становить 113 765,00 грн.

Боржником, в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом, на депозитний рахунок відділу сплачено 37 232,00 грн.

Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на те, що ним сплачено борг в сумі 39 452,00 грн., оскільки окрім сум внесених на депозитний рахунок відділу ДВС в загальному розмірі 37 232,00 грн., ним також сплачено наступні суми: 15.11.2012 року - 1000,00 грн., 10.12.2012 року - 1020,00 грн. та 03.03.2017 року - 200,00 грн. є безпідставними з огляду на наступне.

Так, згідно квитанції від 03.03.2017 року здійснено переказ грошових коштів на суму 200,00 грн. на ім`я ОСОБА_5 ; згідно квитанції 15.11.2012 року здійснено переказ грошових коштів на суму 1000,00 грн. на ім`я ОСОБА_5 ; згідно квитанції 10.12.2012 року здійснено переказ грошових коштів на суму 1000,00 грн. на ім`я ОСОБА_5 .

Сплачені за вказаними квитанціями кошти не можуть вважатися такими, що здійснені на погашення заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим листом №1-в/357/185/15, виданим 17.04.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, оскільки в квитанціях не вказано платника коштів та призначення платежу й зазначені суми перераховані не на рахунок відділу державної виконавчої служби.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що боржником за виконавчим провадженням № 53785755 ОСОБА_1 було сплачено 37 232,00 грн., залишок боргу становить 76 533,30 грн., і суд першої інстанції безпідставно послався в рішенні на те, що боржником сплачено за виконавчим провадженням 39 542,00 грн., а залишок боргу становить - 63 791,00 грн.

На момент початку звернення стягнення на майно - винесення постанови про опис та арешт майна від 20.06.2017 року, мінімальна заробітна плата у 2017 році становила 3200 грн. Отже заборгованість за виконавчим провадженням в розмірі 76 533,00 грн. перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати станом на 2017 рік, що становило 64000 грн. (3200*20).

Також на момент передачі майна на електронні торги 04.07.2018 року мінімальна заробітна плата у 2018 році становила 3723 грн., тому заборгованість за виконавчим провадженням в сумі 76533 грн. теж перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати станом 2018 рік, що становило 74460 грн. (3723*20).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків -про те, що на момент звернення стягнення на майно залишок боргу боржника становив 63 791,00 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому рішення суду в цій частині необхідно змінити, виключити з мотивувальної частини рішення суду вказані висновки.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався також на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності йому та його матері ОСОБА_3 . Враховуючи те, що їхні частки, як співвласників, у спірній квартирі не виділені, стягнення мало звертатися на його частку, яка повинна визначатися судом за поданням виконавця. З таким поданням державний виконавець до суду не звертався, а тому його частка у спільній власності - квартирі АДРЕСА_1 - не виділена.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача та дійшов висновку , що частка боржника із спільного майна, для звернення стягнення на неї, не виділена , матеріали справи не містять доказів звернення до третьої особи ОСОБА_3 , як до співвласника квартири, з пропозицією придбання частки боржника, що також є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.1995 року, зареєстрованим в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2012 року за №37850307, номер запису: 11158 в книзі: 101.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 було зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . підстава виникнення права власності : свідоцтво про право власності - 17.04.1995 року Виробниче об`єднання " Білоцерківщина"

Відповідно до положень частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. У разі відсутності технічної документації на майно, у зв`язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення такої документації здійснюється за зверненням виконавця в установленому законодавством порядку за рахунок додаткового авансування стягувача. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня одержання відповідного повідомлення виконавця не авансує витрати, пов`язані з підготовкою технічної документації на майно, виконавчий документ повертається стягувачу, за умови що відсутнє інше майно у боржника, на яке можливо звернути стягнення.

З викладеного вбачається, що державний виконавець звертає стягнення на майно боржника, яке належить йому на праві власності. Постанова державного виконавця у такому випадку є достатньою підставою для звернення стягнення на майно боржника.

У разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, підставою звернення стягнення на спірне майно є не постанова державного виконавця, а ухвала суду про вирішення питання, щодо якого державний виконавець звернувся до суду із відповідним поданням.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 було зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Форма власності - приватна спільна часткова. Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності - 17.04.1995 року, Виробниче об`єднання " Білоцерківщина". Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 11.10.2012 року. Дата формування довідки - 20.04.2017 року.

14 червня 2017 року боржник ОСОБА_1 надав державному виконавцю декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи, в якій зазначив, що він перебуває на обліку в Центрі зайнятості як безробітний. В розділі 3 декларації " Відомості про нерухоме майно" в переліку об`єктів нерухомого майна зазначив 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Комунальним підприємством Київської обласної ради Південне бюро технічної інвентаризації 21.07.2017 року було направлено на адресу старшого державного виконавця Власенко О.А. належним чином завірені ксерокопії правової та технічної документації на квартиру АДРЕСА_1 ( копію свідоцтва про право власності на житло та копію технічного паспорта).

З наданої державному виконавцю ОСОБА_6 копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 квітня 1995 року Виробничим об`єднанням " Білоцерківщина", вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Квартира приватизована згідно із Законом України " Про приватизацію державного житлового фонду". Загальна площа квартири становить 52,1 кв.м., відновна вартість на момент приватизації 911750 крб. Свідоцтво видане згідно з наказом виробничого об`єднання " Білоцерківщина" № 347 від 17 квітня 1995 року.

Головний державний виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксана Анатоліївна, отримавши від Комунального підприємства Київської обласної ради Південне бюро технічної інвентаризації правовстановлюючий документ ( свідоцтво про право власності на житло) на квартиру АДРЕСА_1 , не звернула уваги на те, що вказана квартира належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної власності і їх частки у вказаному майні не визначені, що інформація щодо вказаного майна, викладена в довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, не відповідає даним правовстановлюючого документу на це майно, та не звернулась до суду з поданням про визначення частки боржника у вказаному майні.

Аналізуючи зазначене в сукупності, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що частка боржника у спірному майні на момент вчинення виконавчих дій щодо звернення стягнення на майно була визначена та вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те що, всупереч вище зазначеним вимогам закону, частка боржника у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 не була визначена, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для звернення стягнення заборгованості у ВП № 53785755 на 1/2 частину вказаної квартири, як на майно боржника ОСОБА_1 . З огляду на зазначене підлягає визнанню протиправною та скасуванню постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755. Визнанню протиправним та скасуванню підлягає акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року у ВП №53785755, скасуванню підлягає свідоцтво від 03.01.2019 року №1-130, яким державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. посвідчила право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

З наданого до апеляційного суду витягу з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 27.05.2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулись до державного реєстратора Олійник Ірини Юріївни із заявою № 39735965 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 17.04.1995 року Виробничим об`єднанням " Білоцерківщина". 27.05.2020 року державним реєстратором вказана квартира зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , розмір частки-1.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповіній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року необхідно змінити в частині, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст.ст. 203, 215 ЦК України та висновки суду про те, що на момент звернення стягнення залишок боргу боржника становив 63 791,00 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись Законом України " Про виконавче провадження", ст.ст. 15,16, 393 ЦК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2019 року змінити в частині, виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст.ст. 203, 215 ЦК України та висновки суду про те, що на момент звернення стягнення залишок боргу боржника становив 63 791,00 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 червня 2020 року.

Головуючий: Судді: