Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 308/5040/17

провадження № 61-46937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Ужгородської міської ради, Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тричинець Наталії Павлівни на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 червня 2018 року у складі судді Данко В. Й. та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту рішення і містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2015 року виконкомом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 309 «Про переведення житлових приміщень у нежитлові». Пунктом 1.1. даного рішення виконкому було надано дозвіл на переведення з житлового приміщення у нежитлове квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м, яка належить ОСОБА_2 , з функціональним призначенням - офісне приміщення.

Вказаний пункт рішення суперечить вимогам житлового законодавства, є противоправним та підлягає скасуванню, оскільки для вирішенням питання про переведення житлового приміщення у нежитлове додано довідку де власниця квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 надає згоду на переведення квартири

ОСОБА_2 в офісне приміщення. Така згода дійсно існує, але як протокол намірів за умови проведення ОСОБА_2 у своєму приміщенні перебудов, щоб нічого не заважало сім`ї ОСОБА_1 нормально жити, а саме зробити шумоізоляцію, ліквідувати один з двох виходів, а головний вхід продумати таким чином, щоб відвідувачі не зазирали в щільно розташовану лоджію.

Відповідач жодних із своїх обіцянок не виконала. Водночас ОСОБА_3 , яка проживає в даній квартирі з травня 2011 року своєї згоди переведення приміщення не надавала. Таким чином передбачена порядком згода всіх повнолітніх власників та жителів суміжних квартир відсутня.

15 липня 2016 року відповідач отримала від Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради містобудівні умови та обмеження під магазин з кафетерієм на основі оскаржуваного рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 30 вересня 2015 року № 309.

Видача дозвільного документа - містобудівних умов та обмежень 15 липня

2016 року для «Реконструкції власного нежитлового приміщення під магазин з кафетерієм з влаштуванням входу з вулиці по АДРЕСА_3 є незаконним, зокрема, тому що видані містобудівні умови і обмеження на основі вказаного рішення, яким ОСОБА_2 надано право змінити функціональне призначення своєї квартири АДРЕСА_1 не на магазин з кафетерієм, а на офісне приміщення що суперечить порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст.

10 жовтня 2017 року представником позивач подано заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просив визнати незаконним та скасувати пункт 1.1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 30 вересня 2015 року № 309 про надання дозволу на переведення з житлового приміщення у нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , функціональне призначення - офісне приміщення; визнати незаконним та скасувати надані ОСОБА_2 Управлінням архітектури та містобудування Ужгородської міської ради 15 липня 2016 року містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 87/20-17/2016 року для «Реконструкції власного нежитлового приміщення АДРЕСА_4 під магазин з кафетерієм з влаштуванням входу з вулиці по АДРЕСА_5 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із їх недоведеності та безпідставності.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах

ОСОБА_1 , залишено без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 04 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

07 листопада 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тричинець Н. П. через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги, просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 04 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що судами неповно досліджено матеріали справи та не правильно надано оцінку зібраним по справі доказам. Суди посилаючись на норми ДБН, помилково, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, прийшли до висновку, що спірне рішення та містобудівні умови і обмеження прийняті у відповідності до вимог законодавства. Правилами встановлено пряму заборону розміщення кафе у житловому будинку.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

25 лютого 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-36937св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 30 вересня

2015 року № 309 надано дозвіл на переведення з житлового приміщення у нежитлове квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 . Функціональне призначення офісне приміщення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина перша стаття 2 КАС України, у редакції, чинній на час подання позову).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Правові засади реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері надання адміністративних послуг визначається Законом України від 06 вересня 2012 року № 5203-VI «Про адміністративні послуги»

(далі - Закон № 5203-VI).

За приписами частини першої статті 1 Закону № 5203-VI адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону.

Суб`єктом надання адміністративної послуги є (…) орган місцевого самоврядування, (…) який уповноважений відповідно до закону надавати адміністративні послуги (частина друга стаття 1 цього Закону).

Основними ознаками адміністративних послуг є: адміністративна послуга надається за заявою особи; надання адміністративних послуг пов`язано із забезпеченням умов для реалізації суб`єктивних прав конкретної особи; адміністративні послуги надаються адміністративними органами (державними органами та органами місцевого самоврядування) і обов`язково через реалізацію владних повноважень (отримати конкретну адміністративну послугу можна лише у відповідному, як правило, тільки одному адміністративному органі); результатом адміністративної послуги у процедурному значенні є адміністративний акт (рішення або дія адміністративного органу, яким задовольняється заява особи). Такий адміністративний акт має конкретного адресата - споживача адміністративної послуги, тобто особу, яка звернулася за даною послугою.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку проте, що отримання власником житлового приміщення рішення про переведення житлового приміщення в нежитлове має ознаки адміністративної послуги.

Тобто у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягає правомірність надання виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, як суб`єктом владних повноважень, адміністративної послуги, а саме: прийняття рішення від 30 вересня 2015 року № 309 в частині надання дозволу на переведення житлового приміщення у нежиле.

В адміністративному судочинстві оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте суб`єктом владних повноважень при наданні ним адміністративних послуг.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 20 червня 2018 року у справі № 165/403/16-а (К/9901/17183/18) (провадження № 11-379апп18).

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту рішення і містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянкине підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на зміст позовних вимог, не врахували зазначені норми процесуального права та висновки Верховного Суду, і не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до змісту частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України (в чинній редакції Кодексу) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови вона може звернутись до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 19, 255, 256, 400, 402, 409, 414 - 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тричинець Наталії Павлівни задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 04 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Управління архітектури та містобудування Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту рішення і містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у неї наявне право протягом десяти днів з дня отримання нею цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун