Справа № 344/6675/19
Провадження № 22-ц/4808/510/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_1

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 04 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 позов про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги були мотивовані тим, що сторони у листопаді 2015 року в усній формі домовились про передачу в оренду належного позивачу приміщення по АДРЕСА_1 зі сплатою 50 000 грн щомісячно. Також позивач вказав, що за власний рахунок здійснив ремонт приміщення під потреби ОСОБА_3 на суму 3 700 доларів США, які відповідачка зобов`язалась повернути поступово, протягом терміну дії договору оренди, тобто до 30 грудня 2016 року в національній валюті відповідно до офіційного курсу НБУ на день повернення коштів. З грудня 2015 року по березень 2016 року ОСОБА_3 належним чином виконувала умови договору оренди, однак починаючи з квітня 2016 року і до вересня 2016 року ОСОБА_3 припинила сплачувати орендну плату, у зв`язку з чим в неї виникла заборгованість у розмірі 300 000 грн. Крім того, відповідач не сплачувала за комунальні послуги на загальну суму 11 000 грн. З метою врегулювання питання оплати вищевказаної заборгованості ОСОБА_3 склала розписку про прийняття нею перед позивачем зобов`язання погасити заборгованість до 31 грудня 2017 року. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_3 відмовилась сплачувати зазначену вище заборгованість, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 в судовому порядку 489 715,88 грн заборгованості, з яких 300 000 грн заборгованість по орендній платі, 11 000 грн заборгованість за комунальні послуги та 3 700 доларів США, що станом на 29 березня 2019 року еквівалентно 100 820,43 грн, 15 333,26 грн 3% річних від простроченої суми та 62 562,19 грн інфляційні збитки, а також стягнути з неї 4 897,16 грн судового збору та 5 000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне дослідження судом доказів у справі, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, представник позивача вказує, що боргова розписка була складена відповідачем, а не позивачем, як зазначив суд першої інстанції в оскарженому рішенні. Також представник ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в наданій позивачем розписці не міститься зобов`язань відповідача повернути грошові кошти позивачу, оскільки в розписці ОСОБА_3 прямо вказала, що вона зобов`язується повернути борг за оренду приміщення, власником якого являється ОСОБА_1 . Крім того, на думку представника апелянта, відсутність у борговій розписці прізвища позивача не впливає на боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , оскільки наявність боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання нею не виконане (ВС 707/2606/16-ц від 31.10.2018). Представник ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції було заперечено факт вчинення правочину, виходячи лише з того, що він не був укладений у письмовій формі. В той же час, вказує представник апелянта, закон не встановлює його нікчемність через недотримання форми, а тому позивач не може позбавлятись права на судовий захист свого порушеного права. При цьому, зазначає представник ОСОБА_1 , про те, що договір оренди був укладений, свідчить зміст розписки. Не заперечувала укладення договору оренди й сама відповідач ОСОБА_3 . Представник позивача вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування і вдався до аналізу істотних умов договору оренди, зокрема щодо форми, розміру плати договору оренди. В той же час, вказує представник апелянта, встановлення цих обставин жодним чином не впливає на підтвердження чи спростування факту існування заборгованості за договором оренди. Не заслуговують уваги, на думку представника позивача, й висновки суду першої інстанції щодо поточного ремонту. Посилаючись на вищенаведене, представник ОСОБА_1 просить оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів викладених у ній.

ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явилась, хоч особисто і завчасно була повідомлена про час і місце розгляду справи (телефонограма, а.с.136). Отже, є правові підстави для розгляду справи у її відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що надана суду позивачем розписка не є доказом погодження сторонами спору усіх істотних умов договору, оскільки в ній не вказано: перед ким відповідач зобов`язується здійснити відповідну дію та на чию користь сплатити кошти; строк дії договору; дію чи подію, яка визначає такий строк, в ній не вказано місячний розмір платежу за здійснення користування майном. Тому суд вважав, що підстави для стягнення грошових коштів на користь позивача відсутні. Окрім того, суд першої інстанції зауважив, що позивач не зазначив у позовній заяві про те, що розписка є новацією спірних відносин сторін, а тому вона не може бути перевірена в судовому порядку. З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_3 склала розписку, згідно якої вона зобов`язувалась повернути борг за оренду приміщення за адресою АДРЕСА_1 в сумі 311 000 гривень, 3 700 доларів США до 31 грудня 2017 року. Поданий представником позивача оригінал розписки долучений до матеріалів справи (а.с.133). В матеріалах справи немає будь-яких відомостей, які б викликали сумнів у тому, що ця розписка складена і підписана саме ОСОБА_3 .

Встановлено, що власником зазначеного в розписці нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , являється позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2012 року та витягу про державну реєстрацію прав (а.с.6-7).

Представником позивача під час розгляду справи в апеляційному суді доведено те, що ОСОБА_1 був власником згаданого приміщення на час виникнення орендних правовідносин з ОСОБА_3 і що він залишається власником згаданого приміщення по даний час. Це підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (довідка №212044594 долучена до матеріалів справи).

Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц вказав, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі №524/4946/16-ц, зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Отже, законом встановлено обов`язковість письмової форми договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Однак, згідно п.1 ч.1 ст.218 ЦПК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. В п.2 ч.1 ст.218 ЦПК України вказано, що заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Разом з тим, ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Із змісту позовної заяви, пояснень представника ОСОБА_5 , змісту названої вище розписки вбачається, що між сторонами був укладений договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого відповідач зобов`язувалась: сплачувати орендні платежі щомісячно, компенсувати витрати на ремонт приміщення та комунальні послуги.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що у долучених до матеріалів справи заявах відповідача ОСОБА_3 та її представника не міститься відомостей про заперечення факту складення поданої суду боргової розписки, укладення між відповідачкою та ОСОБА_1 домовленості про оренду належного позивачу приміщення. Однак ОСОБА_3 вважала, що даний спір повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Те, що у розписці, яка знаходиться у позивача, не вказано прізвища ОСОБА_1 , який був і залишається власником приміщення, на думку колегії суддів, не може викликати сумніву в тому, що правовідносини стосовно оренди названого приміщення виникли саме між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Із змісту боргової розписки вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язалась повернути до 31 грудня 2017 року грошові кошти за оренду приміщення по АДРЕСА_1 , власником якого являється позивач ОСОБА_1 , у розмірі 311 000 грн та 3 700 доларів США. Отже, у цій розписці відповідач ОСОБА_3 визнала існування договірних правовідносин з оренди конкретного приміщення, зазначила на яку суму у неї виникла заборгованість та до якого строку вона зобов`язується повернути борг. При цьому, апеляційний суд зауважує, що перебування оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_1 підтверджує факт наявності боргу.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що надана суду позивачем розписка не є доказом укладення договору оренди нежитлового приміщення.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів приходить до висновку, що надана ОСОБА_3 боргова розписка від 02 листопада 2016 року є саме тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором оренди приміщення. А тому, у позивача на підставі ст. 797, ч.2 ст. 776 ЦК України є право вимагати у відповідача сплати коштів у зазначеному в розписці розмірі, тобто 300 000 грн боргу за оренду приміщення, 11 000 грн заборгованості за комунальні послуги та 3 700 доларів США за капітальний ремонт переданого в оренду приміщення.

Також у позивача ОСОБА_1 виникло право на стягнення з ОСОБА_3 трьох процентів річних на суму заборгованості, зазначеній у розписці, а також на інфляційні втрати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним позивачем розміром інфляційних втрат у сумі 62 562,19 грн з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року при розгляді справи №6-771цс15.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що ОСОБА_3 заборгувала позивачу грошові кошти у гривневому еквіваленті у розмірі 311 000 грн та в іноземній валюті у розмірі 3 700 доларів США, позовна вимога в частині відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, визначеного у доларах США (тобто на суму 3 700 доларів США) не підлягає задоволенню.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню тільки інфляційні збитки, вирахувані із суми 311 000 грн.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця (постанова ВС від 13 лютого 2019 року у справі №456/3525/15).

Оскільки прострочення виконання зобов`язання у даній справі виникло 01 січня 2018 року, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за січень 2018 березень 2019 року включно.

Індекс інфляції за січень 2018 року 101,5%, за лютий 2018 року 100,9%, за березень 2018 року 101,1%, за квітень 2018 року 100,8%, за травень 2018 100%, за червень 2018 року 100%, за липень 2018 року 99,3%, за серпень 2018 року 100%, за вересень 2018 року 101,9%, за жовтень 2018 року 101,7%, за листопад 2018 року 101,4%, за грудень 2018 року 100,8%, за січень 2019 року 101%, за лютий 2019 року 100,5%, за березень 2019 року 100,9%.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х сукупний індекс інфляції - сума боргу.

Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

НОМЕР_1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

<...>

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Отже, сукупний індекс інфляції за визначений позивачем період з січня 2018 року по березень 2019 року складає 1,056 (1,015 х 1,009 х 1,011 х 1,008 х 1 х 1 х 0,933 х 1 х 1,019 х 1,017 х 1,014 х 1,008 х 1,01 х 1,005 х 1,009).

Згідно проведеного апеляційним судом розрахунку розмір інфляційних втрат за визначений позивачем період з 01 січня 2018 року по 29 березня 2019 року становить 17 416 грн (311 000 грн х 1,056 311 000 грн).

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення із ОСОБА_3 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, апеляційний суд зауважує таке.

Розрахунок 3 % річних виконується за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де

С сума заборгованості;

Д кількість днів прострочення.

Як встановлено апеляційним судом у позивача виникло право на отримання від ОСОБА_3 коштів у зазначеному в розписці розмірі, тобто: 300 000 грн боргу за оренду приміщення, 11 000 грн заборгованості за комунальні послуги та 3 700 доларів США.

Станом на день ухвалення апеляційним судом нового рішення, тобто на 11 червня 2020 року, офіційний курс НБУ гривні до долара США складає 26,6367. А тому, 3 700 доларів США еквівалентно 98 555,79 грн.

Отже, основна сума боргу ОСОБА_3 за борговою розпискою, з якої слід вираховувати 3% річних складає 409 555,79 грн, з яких: (300 000 грн + 11 000 грн + 98 555,79 грн)

Згідно проведених апеляційним судом розрахунків за вказаною вище формулою розмір 3% річних складає 15 248,94 грн (409 555,79*3*453/365/100).

Беручи до уваги проведені апеляційним судом розрахунки загальний розмір заборгованості за борговою розпискою, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 складає 442 220,73 грн, з яких:

- 300 000 грн борг за оренду приміщення;

- 11 000 грн заборгованість за комунальні послуги;

- 98 555,79 грн, що еквівалентно 3 700 доларів США витрати на ремонт;

- 17 416 грн інфляційні втрати за період з 01 січня 2018 року по 29 березня 2019 року;

- 15 248,94 грн 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Питання стягнення судового збору суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволення позовних вимог.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, то така, на думку колегії суддів, не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.).

Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що всупереч вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не було подано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.), а також докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.) вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2020 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за борговою розпискою у загальному розмірі 442 220 (чотириста сорок дві тисячі двісті двадцять) грн 73 коп, з яких: 300 000 (триста тисяч) грн борг за оренду приміщення; 11 000 (одинадцять тисяч) грн заборгованість за комунальні послуги; 98 555 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 79 коп, що еквівалентно 3 700 (три тисячі сімсот) доларів США витрати на ремонт; 17 416 (сімнадцять тисяч чотириста шістнадцять) грн інфляційні втрати за період з 01 січня 2018 року по 29 березня 2019 року; 15 248 (п`ятнадцять тисяч двісті сорок вісім) грн 94 коп 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 4 407,44 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 12 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк