Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 162/825/16

провадження № 61-2444св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року у складі судді Гладіч Н. І. та постанову Волинського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року у складі суддів: Грушицького А. І., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Любешівська селищна рада Любешівського району Волинської області,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що він є спадкоємцем за заповітом, який посвідчений 28 серпня 2008 року Великокурінською сільською радою Любешівського району Волинської області та зареєстрований в реєстрі № 77, відповідно до якого ОСОБА_3 належний їй житловий будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами заповіла йому. Крім нього, спадкоємцем є його рідний брат ОСОБА_1 , на користь якого ОСОБА_3 склала заповіт і заповіла земельний пай.Зазначив, що ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, проте права на обов`язкову частку в нього не виникає, так як вартість майна, а саме - земельних ділянок, які мати заповіла йому, є значно більшою відносно 1/10 частки від вартості всього спадкового майна.

Інші спадкоємці за законом: брати - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_7 від належної їм частки спадкового майна відмовилися, про що подали відповідні заяви до Любешівської державної нотаріальної контори. Через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок вимушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року замінено неналежного відповідача Великокурінську сільську раду Любешівського району Волинської області на належного - ОСОБА_1, та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Великокурінську сільську раду Любешівського району Волинської області (на даний час Великокурінський старостинський округ входить до складу Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області).

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтував тим, що право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 виникло в брата ОСОБА_2 за заповітом, а він в силу досягнення пенсійного віку має право на обов`язкову частку у спірному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами в розмірі 1/10 частини. Також зазначив, що інші спадкоємці - брати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовилися, про що подали до нотаріальної контори відповідні заяви.

У зв`язку із наведеним просив визнати за ним право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 та складається з 1/10 частини (обов`язкова частка) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача ОСОБА_1 не виникає право на спадкування 1/10 частини житлового будинку як обов`язкової частки у спадщині, так як вартість частини спадкового майна, право на спадкування якої він має, є значно більшою за вартість 1/10 частини спадкового будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вартість всього спадкового майна як заповіданого, так і не заповіданого з урахуванням ринкової вартості земельних ділянок, вартості житлового будинку, частки майнового паю, суми грошових заощаджень становить 503 570 грн 29 коп., вартість спадкового майна, що заповідана ОСОБА_1 - 259 500 грн. На підставі частини другої статті 1241 ЦК України, враховуючи, що у відповідача ОСОБА_1 виникає право на спадкування майна, що перевищує вартість 1/10 частини житлового будинку, який спадкодавець заповіла позивачу ОСОБА_2 , апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, на який посилався суд першої інстанції у своєму рішенні, не суперечать положенням статті 1241 ЦК України, а лише дають тлумачення інституту обов`язкової частки, регулюють порядок її виділення та визначають, в яких випадках права на обов`язкову частку не виникає. Наявність постанови державного нотаріуса про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки не позбавляє його права на їх спадкування. За відсутності можливості оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку відповідач може звернутися за захистом своїх прав до суду, як зробив це позивач в даній справі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 п росить скасувати судові рішення та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що стаття 1241 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки у зв`язку з тим, що державні акти на землю видано не на ім`я спадкодавця.

(2) Позиція ОСОБА_2

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, не суперечать положенням статті 1241 ЦК України, а лише дають тлумачення інституту обов`язкової частки, регулюють порядок її виділення та визначають, в яких випадках права на обов`язкову частку не виникає. Наявність постанови державного нотаріуса про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки не позбавляє його права на їх спадкування.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Любешівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди установили, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склала два заповіти, один - на користь ОСОБА_1 , що був посвідчений 14 жовтня 1999 року Великокурінською сільською радою Любешівського району та зареєстрований в реєстрі за № 14, відповідно до якого ОСОБА_3 за життя заповіла йому земельну частку (пай) згідно сертифіката серії ІІ ВЛ № 0150806 , другий - на користь ОСОБА_2 , що був посвідчений 28 серпня 2008 року Великокурінською сільською радою Любешівського району та зареєстрований в реєстрі за № 77, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла йому належний їй житловий будинок з усіма надвірними будівлями і спорудами.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , а 15 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулися в Любешівську державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини.

Крім того, спадкоємцями спадкового майна, що не охоплено заповітами, за законом першої черги спадкування, крім сторін в даній справі, є також діти спадкодавця: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яким було відомо про відкриття спадщини та які відмовилися від належної їм частки спадкового майна, дочка спадкодавця ОСОБА_7 - на користь брата ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 на користь брата ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 за життя на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) виготовила відповідні державні акти.

До спадкового майна, що належало спадкодавцю на день відкриття спадщини, входили: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,4939 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 080252;

- земельна ділянка площею 1,2021 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 080251;

- земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії ВЛ № 002280;

- земельна ділянка площею 0,1444 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області згідно Державного акта про право приватної власності на землю серії ВЛ № 002280;

- земельна ділянка площею 0,14 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської Любешівського району Волинської області згідно Державного акта про право приватної власності на землю серії ВЛ № 002280;

- земельна ділянка площею 0,1080 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області згідно Державного акта про право приватної власності на землю серії ВЛ № 002280;

- земельна ділянка площею 0,0810 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Великокурінської сільської ради Любешівського району Волинської області згідно Державного акта про право приватної власності на землю серії ВЛ № 002280;

- грошові заощадження в Любешівському ТВБВ №10002/079;

- майновий пай колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь».

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 ЦК України).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України).

Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом.

Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Відповідно до пункту 5.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Так, згідно пункту 5.9 глави 10 Порядку право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.

Пунком 5.11 глави 10 Порядку визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

З урахуванням змісту наведених норм право вимагати обов`язкову частку у визначених статтею 1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обовязкової.

Суди установили, що вартість всього спадкового майна як заповіданого, так і не заповіданого, з врахуванням ринкової вартості земельних ділянок, вартості житлового будинку, частки майнового паю, суми грошових заощаджень становить 503 570 грн 29 коп., а вартість спадкового майна, заповіданого ОСОБА_1 - 259 500 грн.

Враховуючи те, що у відповідача ОСОБА_1 виникло право на спадкування майна, що перевищує вартість 1/10 частини житлового будинку, який спадкодавець заповіла позивачу ОСОБА_2 , суди правильно застосували частину другу статті 1241 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у нього права на спадкове майно відповідно до заповіту, посвідченого 14 жовтня 1999 року Великокурінською сільською радою Любешівського району та зареєстрованого в реєстрі за №14, а саме: на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства через відсутність правовстановлюючих документів на наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Суди встановили, що в матеріалах спадкової справи № 120/20145 після смерті ОСОБА_3 наявні правовстановлюючі документи на земельні ділянки: державний акт про право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 080251 та державний акт серії ВЛ № 080252.

Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлений права на спадкування за заповітом на майно, що складається із земельних ділянок площею 1,2021 га та 0, 4939 га для ведення особистого селянського господарства, що належали спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі державних актів про право власності на земельні ділянки серії ВЛ №080251 та серії ВЛ № 080252 за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно, оскільки зустрічний позивач може оспорити дії нотаріуса у судовому порядку.

Доводи касаційної скарги зводяться до помилкового тлумачення норм права щодо зменшення обов`язкової частки у спадщині за наявності істотних обставин.

З урахуванням викладеного, підстави для скасування судових рішень в оскаржуваній частині відсутні.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик