ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року

м. Харків

Справа № 626/1538/19

Провадження №22-ц/818/3113/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Котелевець А.В., Маміної О.В.,

секретаря Каплоух Н.Б.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року, ухвалене суддею Дудченком В.О.,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 8 серпня 2018 року позивач став власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрований відповідач, ОСОБА_2 , 1981 року народження, який там був зареєстрований ще попереднім власником будинку у 2008 році. Оскільки позивач є єдиним повноправним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , то реєстрація в будинку відповідача, порушує його права на користування та розпорядження будинком.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , 1981 року народження, таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Посилання відповідача на те, що він також має право власності на частину даного будинку є безпідставним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Судом не враховано, що майно, в якому зареєстрований відповідач є спірним майном, та між позивачем та відповідачем в судовому порядку вирішується питання щодо оспорювання права власності позивача на будинок за адресою місця реєстрації відповідача. Відповідач не має іншого житла.

Спірне майно є єдиним житлом для проживання. Матеріали справи не містять конкретних підстав для зняття відповідача з реєстрації та, як наслідок, - виселення. Позивач, обмінюючи спірне майно, знав про право проживання у ній відповідача, що не враховано судом першої інстанції. Також, посилається на практику Європейського суду з прав людини та зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

ОСОБА_1 до апеляційного суду надано відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується сторонами, що 8 серпня 2018 року ОСОБА_1 за договором міни квартири на житловий будинок та земельні ділянки набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7-8, 9).

Згідно з довідкою Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області

ОСОБА_2 , 1981 року народження, зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зіст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення - кімнати, вимагати усунень свого порушеного права від інших осіб у законний спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Увідповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Реєстрація відповідача, який не проживає у будинку з серпня 2018 року, створює перешкоди у користуванні майном, отже позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком не впливають на правильність вирішення справи судом по суті, оскільки ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а також у будь який момент вимагати усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.В. Котелевець

О.В. Маміна

Повний текст складено 16 червня 2020 року