КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/9958/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/5094/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальнепідприємство«Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства«Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» на рішення Печерськогорайонного суду м. Києва від 12 грудня2019 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства«Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва», третя особа Київська міська рада про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» (надалі Дирекція), у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з відповідача заборгованість з оплати коштів за договором про вилучення земельної ділянки для суспільних потреб у сумі 3 216 841, 63 грн, з яких: основна заборгованість у сумі 550 892 грн; інфляційне збільшення заборгованості у сумі 888 928,17 грн; 3% річних від загальної суми заборгованості у сумі 89 516,18 грн; пеня в сумі 1 687 505, 28 грн.

В обгрунтування позову зазначала, що вона є членом садового товариства та користувачем земельної ділянки, яка згідно з технічною документацією державного інституту «Укррибпроект» розташована на території садового товариства «Локомотив» за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 66:539:010. Площа земельної ділянки, яка перебуває у її фактичному користуванні становила 613, 19 кв.м.

09.12.2012 між КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» (надалі - Дирекція) та ОСОБА_1 укладено договір про вилучення земельної ділянки для суспільних потреб - будівництва Подільського мостового переходу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Смекаліною Л.Т. за реєстровим номером 1643.

Відповідно до п. 1 договору підставою для його укладення є взаємна домовленість сторін щодо умов виконання ними рішення Київської міської ради від 16.12.2005 за № 607/3068 «Про винесення з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену частини садових ділянок Русанівських і Воскресенських садів» із змінами та доповненнями. Згідно з додатком № 2 до цього рішення Київська міська рада встановила варіанти компенсації садівникам Русанівських і Воскресенських садів за земельні ділянки, зелені насадження, садові будинки та інші споруди, які підлягають знесенню в зв`язку з будівництвом Подільського мостового переходу, а пунктом 12 рішення доручила Дирекції здійснити компенсацію за винесення садових ділянок відповідно до додатку № 2 цього рішення та відселити громадян.

Відповідно до п. 5 договору розмір компенсації дорівнював сумарній вартості об`єктів, визначених у звіті та становив550 892 грн, без податку на додану вартість.

Протевідповідач не виплатив компенсацію за вилучення земельної ділянки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.12.2019 позов задоволено. Стягнуто з КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва на користь позивача 3 216 841,63 грн, з яких: основна заборгованість у сумі 550 892 грн; інфляційне збільшення заборгованості у сумі 888 928,17 грн; 3 % річних від загальної суми заборгованості у сумі 89 516,18 грн; пеня у сумі 1 687 505,28 грн та судовий збір 9 605 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення інфляційного відшкодування, трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання та пені та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні таких вимог відмовити. Посилається на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи. А саме, суд не врахував, що відповідно до п. 7 договору виплата компенсації, передбаченої п. 5 договору, здійснюється Дирекцією по мірі надходження коштів бюджетного фінансування, але не пізніше терміну дії акта комісії, тобто до 26.12.2012. Розпорядженням КМДА від 05.09.2013 термін дії акта продовжено до 31.12.2013. Розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) від 24.12.2015 № 736 термін дії акта продовжено до 30.06.2016. Відповідач неодноразово звертався до позивачки з пропозицією підписати додаткову угоду, у якій запропоновано отримати грошову компенсацію по мірі надходження коштів бюджетного фінансування, але не пізніше 30.06.2016, але відповіді не отримав. Відтак вважає, що суд безпідставно погодився з доводами позивачки про те, що строк виконання зобов`язання настав 31.12.2013 та помилково стягнув інфляційне відшкодування, три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання. Суд також не застосував позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені. Розмір же пені в межах одного року позовної давності складає 196 494,88 грн. Крім того, суд не врахував, що до цього часу майно у позивачки не вилучено та їй не чиняться перешкоди у його користуванні.

У відзиві позивач просила апеляційну скаргу задовольнити частково. Зазначала, що обов`язок відповідача сплатити кошти за вилучену земельну ділянку виник на підставі договору і така виплата мала відбутися до 31.12.2013. Відповідач вказував, що неодноразово звертався з питання підписання додаткової угоди, де буде змінено строк виконання зобов`язання до 30.06.2016, проте вона такі зміни до договору не підписувала і не отримувала. Позивач у відзиві наводить розрахунок інфляційного відшкодування та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання та вказує, що зазначені суми судом стягнуто правильно. При цьому позивач погоджується, що розмір пені має бути зменшено до 196 494,88 грн.

У відзиві третя особа просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав, які у ній викладені.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_5 визнали апеляційну скаргу лише в частині зменшення пені, у решті просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник третьої особи Кривохижа Ю . А . просив апеляційну скаргу задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2012 між Дирекцією, яка діяла в інтересах та від імені Київської міської ради відповідно до рішення Київської міської ради від 16.12.2005 за номером 607/3068, договору доручення № 21/02 від 21.02.2006 та ОСОБА_1 укладено договір про вилучення земельної ділянки для суспільних потреб - будівництва Подільського мостового переходу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Смекаліною Л.Т. за реєстровим номером 1643.

Відповідно до п. 1 договору підставою для його укладення є взаємна домовленість сторін щодо умов виконання ними рішення Київської міської ради від 16.12.2005 за № 607/3068 «Про винесення з траси будівництва Подільського мостового переходу через р. Дніпро в м. Києві та лінії Київського метрополітену частини садових ділянок Русанівських і Воскресенських садів» із змінами та доповненнями.

Згідно з додатком № 2 до цього рішення Київська міська рада встановила варіанти компенсації садівникам Русанівських і Воскресенських садів за земельні ділянки, зелені насадження, садові будинки та інші споруди, які підлягають знесенню в зв`язку з будівництвом Подільського мостового переходу, а пунктом 12 рішення доручила Дирекції здійснити компенсацію за винесення садових ділянок відповідно до додатку № 2 цього рішення та відселити громадян.

Позивачкає членом С адового товариства та користувачем земельної ділянки, яка розташована на території Садового товариства «Локомотив» за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 66:539:010. Площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні позивачки, становить 613.19 кв м, про що вказано уп. 2 договору про вилучення земельної ділянки.

Згідно з абз. 3 п. 1 договору перелік об`єктів, що підлягали вилученню у позивачаразом із земельною ділянкою, визначені у звіті про оцінку земельної ділянки з поліпшенням, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та визначення розміру збитків, відшкодувань і витрат на поліпшення земель, складеному за результатами експертної грошової оцінки земельної ділянки з поліпшенням, яка проводилась ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки».

Абзацом 4 п. 1 договору передбачено, що розмір відшкодувань позивачу визначений в акті комісії Київської міської державної адміністрації по вирішенню земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачами від 08.12.2011 № 35, затвердженому розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.12.2011 № 2490.

За вищевказаним договором позивач надала згоду на вилучення в неї для суспільних потреб земельної ділянки, якою вона користувалася та іншого майна, що на ній знаходиться, за умови надання їй компенсації у вигляді повної компенсації за землю, будинки, споруди, зелені насадження та інші витрати, а Дирекція зобов`язалась виконати зазначені умови договору.

Відповідно до п. 4 договору, розмір компенсації, визначений звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки з поліпшенням, складеним за результатами експертної грошової оцінки земельної ділянки з поліпшенням станом на 30.09.2011, яка проводилась ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки», актом комісії Київської міської державної власникам землі та землекористувачам по вирішенню земельно-майнових питань і визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 08.12.2011 № 35.

Відповідно до п. 5 договору розмір компенсації дорівнюєсумарній вартості об`єктів, визначених у звіті та становить 550 892 грн без ПДВ.

Пунктом 7 договору передбачено, що виплата компенсації, визначеної п. 5 договору, здійснюється Дирекцією по мірі надходження коштів бюджетного фінансування, але не пізніше терміну дії акту комісії (дванадцять місяців з дня його затвердження), шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок.

Згідно з пунктом 9 договору факт приймання-передачі об`єктів, визначених у Звіті, підтверджується актом приймання-передачі, що підписується сторонами з печаткою Дирекції одночасно з підписанням цього договору і набуває чинності через 30 календарних днів після перерахування грошових коштів на рахунок позивачки.

Проте, кошти за договором позивачці не виплачені.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що строк виплати компенсації встановлено до 31.12.2013 та відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач має право на отримання виплат за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 та ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 611 цього ж Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За обставинами справи встановлено, що 07.09.2011 між сторонами укладено угоду, згідно з якою відповідно до рішення Київради від 16.12.2005 № 607/3068 ОСОБА_1 надає згоду на звільнення земельної ділянки площею 613,19 кв м з нерухомим майном на ній для суспільних потреб, а Дирекція надає згоду на компенсацію садівнику збитків.

09.11.2012 між сторонами укладено договір про вилучення земельної ділянки для суспільних потреб.

Відповідно до п. 5 - 8 договору про вилучення земельної ділянки користувач (позивач) погоджується одержати компенсацію у розмірі 550 892 грн. Виплата компенсації здійснюється Дирекцією по мірі надходження коштів бюджетного фінансування, але не пізніше терміну дії акту комісії (дванадцять місяців з дня його затвердження). Користувач зобов`язується передати для знесення уповноваженому представнику Дирекції об`єкти, визначені у Звіті, протягом 30 календарних днів після перерахування на рахунок користувача повної грошової компенсації.

У день укладення договору сторони склали акт прийому - передачі земельної ділянки та нерухомого майна.

Проте ні земельна ділянка, ні нерухоме майно Дирекції не передано та це майно з часу укладення договору до часу розгляду даної справи знаходиться у користуванні позивачки. Позивач підтвердила у судовому засіданні, що вона весь цей час користується земельною ділянкою та нерухомим майном, яке на ній знаходиться та будь - яких перешкод у користуванні майном їй не чиниться.

Суд першої інстанції не у повній мірі проаналізував умови договору та помилково дійшов висновку щодо застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так умовами договору з урахуванням додаткової угоди строк виплати компенсації позивачці встановлено не пізніше 31.12.2013 і суд першої інстанції правильно встановив, що цей строк відповідачем порушено. Доводи останнього про те, що Дирекція пропонувала позивачці підписати зміни до договору в частині визначення строку сплати компенсації до 30.06.2016 не мають правового значення, оскільки такі зміни сторонами не підписані, а саме по собі направлення пропозиції щодо внесення змін до договору не є зміною умов договору, та одностороння зміна умов двостороннього договору не допускається.

Разом з тим, за умовами договору після отримання компенсації позивачка протягом 30 календарних днів мала б передати майно відповідачу. Але позивач таке майно не передала.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має вимагати від неї.

Визнавши, що відповідач порушив строк виконання грошового зобов`язання, яке мало бути виконане не пізніше 31.12.2013, суд не врахував, що у такому разі позивач порушила виконання зобов`язання щодо передачі майна відповідачу, яке мала передати не пізніше 31.01.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стягнення судом інфляційного відшкодування та трьох відсотків річних у сумі, яка майже удвічі перевищує суму компенсації за умови, що майно, за яке стягнуто компенсацію увесь час безперешкодно перебувало і перебуває у користуванні позивачки і остання не сплачувала відповідачу кошти за користування цим майном і сторони не визначали умов щодо безоплатного користування таким майном, на думку колегії суддів, не відповідає завданню цивільного судочинства щодо справедливого судового розгляду.

До того ж позивач не обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вартість майна, розмір компенсації за яке було визначено у З віті та становило550 892 грн без ПДВ значно зросла та просила стягнути компенсацію саме у такому розмірі.

Відтак рішення суду в частині стягнення виплат за ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Незважаючи на те, що відповідач у апеляційній скарзі просить відмовити в позові і в частині стягнення пені, за текстом скарги він надає розрахунок пені у межах позовної давності у сумі 196 494,88 грн та вважає, що такий розмір пені є правильним. Позивач визнала апеляційну скаргу в частині зменшення пені з 1 687 505,28 грн до 196 494,88 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України не обмежуватися доводами апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права при вирішенні питання про стягнення пені.

Стягуючи пеню на підставі ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» суд не врахував, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Оскільки однією із сторін договору є фізична особа, даний закон до спірних правовідносин не застосовується.

Відтак рішення суду в частині стягнення пені також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Рішення суду в частині стягнення компенсації у сумі 550 892 грн не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Комунального підприємства«Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року в частині стягнення інфляційного відшкодування, трьох відсотків річних та пені скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10.06.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик