Справа № 387/379/19
Провадження № 2/396/11/20
16.06.2020 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Русіної А.А.,
за участю секретаря судового засідання Стеценко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу №387/379/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Добровеличківської районної державної адміністрації про передачу дитини для проживання з батьком, -
Представник позивача звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про передачу дитини для проживання з батьком.
У позові зазначив, що 18.07.2016 року по 24.01.2018 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .. Від спільного проживання сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю. Оскільки відповідачка відмовлялася добровільно допускати позивача до їх спільного сина, рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2018 року визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення, днями яких встановлено кожні вівторок та п`ятницю з 09 години до 18 години, місцем побачень встановлено домоволодіння в якому проживає позивач, що розташоване в АДРЕСА_1 . Однак, незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, відповідач продовжувала чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, що підтверджується актами від 05.06.2018 року, 12.06.2018 року та 22.06.2018 року. Зазначає, що відповідачка халатно відноситься до сина та належним чином свідомо виконує власні материнські (батьківські) обов`язки, щодо догляду та виховання сина, який є малолітнім та потребує підвищеної уваги, турботи та любові, чим ставить під загрозу його життя, здоров`я, духовний стан та соціальний розвиток. Також дії відповідачки, які несуть загрозу здоров`ю малолітньої дитини, підтверджуються тим фактом, що в листопаді 2017 року відповідачка з малолітнім сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні. Безпідставно не завершивши лікування до кінця, відповідачка разом з хворим сином самовільно покинула лікарню.
04 жовтня 2018 року рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградськ області передано ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для спільного проживання з батьком. 30 січня 2019 року постановою Кропивницького апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградськ області від 04.10.2018 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання батьком відмовлено.
31.01.2019 року, позивачем враховуючи постанову Кропивницького апеляційного суду, було отримано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способом участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 . Вказаний виконавчий лист позивачем було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Однак відповідно до актів державного виконавця від 01.03.2019 року та 05.03.2019р. ОСОБА_2 не надала побачення дитини з батьком.
Відповідач ОСОБА_2 продовжує чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, свідомо не виконує рішення суду про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , постійно нехтує правами позивача на спілкування з сином. Позивач вважає, що ним створено всі побутові умови для проживання сина, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 17.12.2018 року та забезпечить для свого сина відповідне середовище для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення.
Ухвалою від 06.12.2019 року справу прийнято у провадження судді після задоволення відводу судді Гарбуз О.А., визначено про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 23.12.2019 року, яке було відкладено на 04.02.2020 року в зв`язку з неявкою відповідача. 04.02.2020 року в зв"язку з повторною неявкою відповідача відкладено на 27.02.2020 року. 27.02.2020 року закрито підготоче провадження та призначено справу до судового розгляду на 09.04.2020 року, 09.04.2020 року за клопотанням представника позивача у зв`язку з оголошенням каратниту на території України, розгляд справи відкладено на 30.04.2020 року, 30.04.2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 28.05.2020 року, 28.05.2020 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, оголошено перерву для виклику свідків на 11.06.2020 року, 11.06.2020 року за клопотанням представника позивача оголошено перерву на 16.06.2020 року.
В судове засідання 16.06.2020 року позивач та його представник не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи без їх участі на підставі наданих доказів, просять постановити заочне рішення, сторона позивача підтримує заявлені позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_2 у жодне із призначених судових засідань не з`явилася, причину своєї неявки суд не повідомила, за адресою за місцем реєстрації відповідача, неодноразово надсилалися повідомлення про виклик до суду, однак поштові повідомлення поверталися до суду з відміткою «адресат за зазначеною адресою не проживає», про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, шляхом неодноразового розміщення оголошення про виклик відповідача на веб-сайті «Судова влада», відзив до суду не подавала.
Представник третьої особи - служба у справах дітей Добровеличківської РДА у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують.
В судовому засіданні 28.05.2020 року позивач ОСОБА_1 був допитаний в якості свідка та суду пояснив, що відповідачка не дає можливості побачень та спілкування з їхнім спільним сином. В листопаді 2017 року відповідачка з малолітнім сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні, однак не завершивши лікування до кінця, відповідачка разом з хворим сином залишила лікарню, порушувала режим харчування динини, коли йому було 1р.2м., відповідачка халатно відноситься до сина, не виконує рішення суду. На даний час за місцем реєстрації не проживає, змінила місце проживання разом з сином, про що не повідомила позивача та він не знає де проживає відповідачка.
В судовому засіданні 11.06.2020 року свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що працює на посаді в.о.старости старостинського округу сіл Помічна, Новопавлівка та Червоний розділ Помічнянської міської ради. Остання здійснювала виїзди за місцем фактичного проживання дитини та відповідача в м.Міжколодяжне, родина вела себе дуже агресивно, з 18.04.2018 року та по сьогоднішній день мати не дозволяє спілкуватися сину з батьком. Особисто була присутня в 2018 році під час того, як відповідач чотири рази не виконала рішення суду.
В судовому засіданні 11.06.2020 року свідок ОСОБА_5 , суду пояснила, що є матір`ю позивача та бабусею малолітнього ОСОБА_6 . Вони разом проживали з 23.09.2016 року та до грудня 2017 року. В грудні відповідачка разом з сином поїхала до батьків та потім не давала дитину батьку.
За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, від якої надійшла заява, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, в порядку заочного розгляду.
Заслухавши пояснення позивача, його представника та свідків по справі, дослідивши матеріали справи та подані докази по справі, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини ,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Як ваказано в позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24.01.2018 року.
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 (Т.1 а.с.6 зворотня сторона).
Малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю - відповідачкою по справі ОСОБА_2 , однак на даний час їхнє місце проживання судом не встановлено.
Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2018 року визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення, днями яких встановлено кожні вівторок та п`ятницю з 09 години до 18 години, місцем побачень встановлено домоволодіння в якому проживає позивач, що розташоване в АДРЕСА_1 ( Т.1 а.с.11-12).

Незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, відповідач продовжувала чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, що підтверджується актами обстеження умов проживання, виданими комісією Глинівською сільською радою від 05.06.2018 року, 12.06.2018 року та 22.06.2018 року (Т.1 а.с.13-14).

Згідно акту обстеження умов проживання дітей від 17.12.2018 року, встановлено, що в будинку, за місцем проживання ОСОБА_1 , який розташований в АДРЕСА_1 , створені умови для нормального проживання і виховання дитини ( Т.1 а.с.16).

04 жовтня 2018 року рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградськ області передано ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , для спільного проживання з батьком (Т.1 а.с.27-29).

30 січня 2019 року постановою Кропивницького апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградськ області від 04.10.2018 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання батьком відмовлено ( Т.1а.с.56-60).

З наданих на ОСОБА_1 сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10ААЄ №309200 та медичної довідки про проходження психіатричного огляду серії 12ЯЯУ №125688, встановлено, що останній не має медичних протипоказань, які б перешкоджали йому виховувати малолітнього сина (Т.1 а.с.15).

З характеристик від 06.03.2019 року № 636 та від 25.06.2018 року, встановлено, що позивач, за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони. Самодисциплінований, трудолюбивий, доброзичливий, урівноважений, ввічливий, працьовитий, скарг на нього не надходило ( Т.1 а.с.20, 20 - зворотня сторона).

Відповідно до протоколу №7 від 20.12.2018 року та протоколу №1 від 09.01.2020 року засідання опікунької ради виконавчого комітету Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, визнано можливим проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біля батька ОСОБА_1 , яким створено необхідні умови для проживання та виховання малолітнього сина (Т.1 а.с.17, 190-191).

З довідок від 12.06.2019 року №44 та в№43, виданих виробничим підрозділом Служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" ПАТ "Українська залізниця", встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах із вказаним підприємством та працює на посаді електромеханіка. Розмір його заробітної плати за період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 68330,22 грн., розмір аліментів утриманих та перерахованих на користь ОСОБА_2 в період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 20732,28 грн. (Т.1 а.с.54-55).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Добровеличківського ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявою щодо невиконання ОСОБА_2 судового рішення, однак допитати останню не виявилося можливим, оскільки була відсутня за місцем проживання (Т.1 а.с.113).

В листопаді 2017 року відповідачка з малолітнім сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні. Безпідставно не завершивши лікування до кінця, відповідачка разом з хворим сином самовільно покинула лікарню (Т.1 а.с.114, 118).

Позивачем було отримано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 (Т.1 а.с.174).

Вказаний виконавчий лист позивачем було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Однак відповідно до актів державного виконавця від 01.03.2019 року та 05.03.2019р. позивачка не надала побачення дитини з батьком (Т.1а.с.119-120).

Постановами начальника відділу Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області Мазур Л.М. від 04.03.2019 року та 06.03.2019 року на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 1700 грн. та 3400 грн. - відповідно, за невиконання рішення суду по справі №387/167/18 від 18.04.2018 року (Т.1 а.с.176-177, 178-179).

Відповідно до висновків Добровеличківської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 22.01.2019 року та від 03.02.2020 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_3 (Т.1 а.с.192, 193-195).

Дослідивши та оцінюючи надані докази суд повністю погоджується з вказаним висновком, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч.2, 8, 9, 10 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі стст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Велика Палата ВС у постанові від 17.10.2018 року висловила правову позицію, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. (Постанова ВП ВС від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з пунктом 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 р., який є чинним, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з визначеними Декларацією принципами дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Проте принцип, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини.

Відповідно до вимог частини 3 статті 157 СК України той з батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до вимог частини 1 та частини 2 статті 159 СК України якщо той з батьків з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення . В окремих випадках , якщо це викликано інтересами дитини , суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Згідно ч.4 ст.159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явилася, не надала суду заперечень проти позову , не подала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень та, відповідно, у спростування обставин, викладених позивачем в обґрунтування його позову.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає доведеними ті обставини, що за станом здоров`я і матеріальним становищем, з урахуванням наявності належних житлових умов, позивач спроможний забезпечити належний рівень фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення, позивач бажає приймати участь у вихованні дитини, однак відповідачка всіма способами чинить йому перешкоди та не надає побачення з дитиною, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідачка забрала сина та змінила місце свого проживання не повідомивши про це батька дитини, перешкоджає у спілкуванні батька з сином, не виконує рішення суду, яким визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_6 .

Відповідно до викладених обставин, суд вважає, що з урахуванням поведінки матері дитини, віку дитини, особистих якостей батьків, можливості створення належних умов для виховання, проживання сина разом із батьком буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному, буде відповідати інтересам дитини з метою забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним, віку дитини, стану її здоров`я, її інтересам та не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини, що підтверджено в судовому засіданні як сторонами так і свідками, і письмовими доказами наявними у матеріалах справи та з урахуванням ч.4 ст.159 СК України.

Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення національного та міжнародного сімейного законодавства, суд вбачає підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з її батьком - позивачем по справі.

При цьому суд враховує, що проживання дитини з батьком не призведе до істотного порушення прав матері, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні.

У зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, враховуючи інтереси дитини та інші обставини справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком ОСОБА_1 задовольнити.

Враховуючи, що позивач не просив про відшкодування судових витрат, виходячи із меж позовних вимог судовий збір залишається за позивачем.

На підставі та керуючись Законом України "Про охорону дитинства", ст.ст. 141,150,151,153,157,159,161 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьку ОСОБА_1 для постійного проживання біля нього.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий: А. А. Русіна