Постанова

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 175/1827/18

провадження № 61-22389св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики та поруки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн а позичальник прийняв кошти та зобов`язався їх повернути у визначений цим договором строк.

24 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за договором позики від 23 квітня 2010 року укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1. якого поручитель на добровільних засадах зобов`язується солідарно з позичальником відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором позики грошей від 23 квітня 2010 року та додатковими угодами до нього, укладеним між позикодавцем та позичальником.

Відповідно до пункту 5 умов договору відповідач був зобов`язаний повернути позику у строк до 01 березня 2016 року, однак ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав та станом на 15 травня 2018 року не повернув позику.

Позивач зазначав, що заборгованість відповідача за договором позики станом на 28 квітня 2015 року складає 150 000,00 грн.

10 березня 2016 року позивачем було надіслано відповідачам лист-вимогу про порушення зобов`язання за договором позики з вимогою повернути позику в строк до 10 квітня 2016 року, однак до теперішнього часу позика не повернута.

Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики та договором поруки у розмірі 150 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 23 квітня 2010 року та договором поруки від 24 квітня 2013 року у розмірі 150 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржником та поручителем не виконано зобов`язання за договором позики.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2018 року скасовано в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 .

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу закрито.

У решті рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на день подачі позову і на день постановлення ухвали про відкриття провадження особа, зазначена як відповідач, не могла мати цивільну правоздатність у зв`язку зі смертю. ЦПК України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відкриття провадження у справі стосовно померлої особи та розгляду справи по суті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Справа є малозначною, з огляду на пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, проте наведені у касаційній скарзі доводи дають підстави вважати, що розгляд справи у касаційному порядку має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а тому у суду були відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі; суд апеляційної інстанції застосував норми ЦПК України 2004 року, а провадження у справі відкрито у 2018 році; ЦПК України не передбачає такої підстави для закриття провадження у справі; суд апеляційної інстанції зазначив про те, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, при цьому не роз`яснив у порядку якого судочинства її слід слухати; ОСОБА_4 не надав доказів того, що він є спадкоємцем відповідача ОСОБА_3 та не підтвердив того, що рішенням суду першої інстанції порушено його права та законні інтереси.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Заяви та клопотання

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною шостою статті 403 ЦПК України, оскільки суд порушив правила юрисдикції загальних судів відповідно до статті 19 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Частина шоста статті 403 ЦПК України передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Аналіз змісту клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та матеріалів справи свідчить про відсутність необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки провадження у справі закрито з підстав звернення до суду з позовом до особи, яка померла, а не з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

У січні 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні.

Оскільки згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави для розгляду справи у судовому засіданні за участю учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 23 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким останній передав позичальнику грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повністю повернути позику за цим договором у термін до 01 березня 2016 року.

24 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким поручитель на добровільних засадах зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за договором позики від 23 квітня 2010 року та додатковими угодами до нього, укладеними між позикодавцем та позичальником, згідно з якими позичальник зобов`язаний повернути позику в сумі 150 000,00 грн у строк до 01 березня 2016 року, а також виконати інші зобов`язання, що передбачені договором позики.

Відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України правонаступників у справу можна залучити тільки у разі, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України передбачено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз наведених норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення позивача із позовом до суду відповідач у справі має бути наділений цивільною правосуб`єктністю. В іншому разі провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь за останнього.

Процесуальне правонаступництво можливе виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

ЦПК України не містить норм, які б передбачали можливість здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони (учасника) та лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Правило статті 255 ЦПК України є імперативним. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Загальні правила пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається, зокрема статтею 1281 ЦК України, що не підлягають зміні нормами процесуального законодавства.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що нормами Кодексу визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Залучення судом правонаступників відповідача, який помер ще до звернення позивача до суду, a priori потребує зміни підстав та предмету позову, оскільки вимоги до боржника за кредитним договором і вимоги до спадкоємців боржника мають різні матеріально-правові підстави, що в свою чергу порушує принцип диспозитивності цивільного процесу, а також суперечить положенням статті 49 ЦПК України, щодо неможливості одночасної зміни і підстав і предмета позову.

Встановивши, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 на момент пред`явлення позову та до відкриття провадження судом помер, а тому були відсутні правові підстави для відкриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_3 та закриття провадження у справі у цій частині.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18).

Доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а тому у суду були відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі; суд апеляційної інстанції застосував норми ЦПК України 2004 року, а провадження у справі відкрито у 2018 році; ЦПК України не передбачає такої підстави для закриття провадження у справі; суд апеляційної інстанції зазначив про те, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, при цьому не роз`яснив у порядку якого судочинства її слід слухати; ОСОБА_4 не надав доказів того, що він є спадкоємцем відповідача ОСОБА_3 та не підтвердив того, що рішенням суду першої інстанції порушено його права та законні інтереси, не знайшли свого підтвердження та не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Крім того, судом апеляційної інстанції було роз`яснено позивачу, що правовідносини допускають правонаступництво, а тому позивач має право звернутися з відповідним позовом до спадкоємців померлого боржника в порядку, передбаченому статтею 1281 ЦК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко