головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/1662/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

при секретарі судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - адвоката Стащука Володимира Анатолійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі .

Позов мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року позивач був поновлений на роботі на посаді начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, однак рішення суду в частині поновлення позивача на роботі на час звернення до суду із вказаним позовом, - відповідачем не виконано взагалі.

У зв`язку з чим, позивач на підставі статті 236 КЗпП України, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 березня 2018 року по 26 березня 2019 року у сумі 327 845 грн 08 коп. (з вирахуванням 44 499 грн 79 коп. - заробітної плати, яку позивач отримував та отримує на іншій роботі) та понесені судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, у сумі 19 330 грн 50 коп. (а.с. 6)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 березня 2018 року по 26 березня 2019 року у сумі 327 845 грн 08 коп. та судові витрати у розмірі 3 278 грн 45 коп. Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем не виконано, докази, що відповідачем вчинялись будь-які дії, спрямовані на виконання вище вказаного рішення, відповідачем не надано, отже наявні всі правові підстави для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - адвокат Стащук В.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що: на час звернення до суду з позовом, громадянин ОСОБА_1 не звільнився з посади в апараті виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Отже, роботою позивач був забезпечений за основним місцем роботи - в апараті виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на посаді головного спеціаліста відділу аналітичної роботи управління аналітичного забезпечення Київського міського голови; позивачу відомо про заборону праці за сумісництвом, що беззаперечно доводить відсутність у громадянина ОСОБА_1 наміру приступити з 09 липня 2016 року до виконання своїх трудових обов`язків на посаді начальника державного підприємства - ДТГО «Південно-Західна залізниця» і твердження позивача про начебто не його не допуск до виконання трудових обов`язків є неправдивим та не відповідає дійсним обставинам; обов`язку для роботодавця щодо розшуку свого працівника та примусового приводу його на робоче місце, жодним законом України - не встановлено; докази прибуття 09 ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина ОСОБА_1 до робочого місця та вчинення з боку роботодавця будь-яких перешкод щодо допуску останнього до виконання своїх трудових обов`язків, - відсутні; громадянин ОСОБА_1 свідомо та зловмисно користується рішенням суду про поновлення його на посаді, з метою завдання державному підприємству збитків у вигляді стягнення середнього заробітку за начебто вимушений прогул, не виявляючи бажання стати до роботи; жодним нормативним актом законодавства та/або внутрішньою інструкцією з діловодства ДТГО «Південно-Західна залізниця» не передбачений особливий порядок вручення наказу про поновлення на роботі особі, яка не з`являється за таким наказом; у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14 лютого 2017 року, виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі 761/10285/15-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та додатковими угодами до контракту № 5-IV від 13 лютого 2012 року, - є неможливим.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що вона залишається без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», про визнання незаконними розпорядження, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання не чинити перешкод

позовні вимоги задоволено частково,

визнано незаконним розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 244-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця»;

визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 26 березня 2015 року № 44-о «Про припинення дії контракту з ОСОБА_1 »;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом № 5-IV від 13 лютого 2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та додатковими угодами до контракту № 5-IV від 13 лютого 2012 року;

стягнуто із Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 444 396 грн 63 коп., з індексацією;

визнано незаконним наказ Міністерства інфраструктури України від 24 березня 2015 року № 99 «Про голову комісії з реорганізації Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця».

У задоволенні позовних вимог в частині щодо заборони Голові комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» Тягульському В.Г. чинити перешкоди ОСОБА_1 при виконанні ним обов`язків голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» та в частині щодо Державної адміністрації залізничного транспорту України - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць (а.с. 8-17).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року у справі №761/10285/15-ц в частині, що стосується поновлення позивача на займаній посаді рішення Шевченківського районного суду міста Києва залишено без змін (а.с. 16-25).

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у частині 3 статті 32 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/10285/15-ц від 08 липня 2016 року від 08 липня 2016 року відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 липня 2015 року по 05 липня 2016 року у сумі 444 396 грн 63 коп.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина 7 стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це, не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження».

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як вбачається з матеріалів справи, допущено негайне виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця».

18 липня 2016 року позивачем отримано виконавчий лист щодо виконання рішення суду в цій частині (а.с. 26).

Вказане рішення суду в частині стягнення з відповідача коштів було виконано відповідачем 04 квітня 2017 року, однак в частині поновлення на роботі на час звернення до суду із вказаним позовом відповідачем не виконано взагалі.

Після ухвалення рішення про поновлення на посаді, позивач двічі звертався до суду з позовом про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц з вини відповідача, що відповідно до статті 236 КЗпП України зумовлює покладення на останнього відповідальності, передбаченої цією нормою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року у справі № 761/12013/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 282 005 грн 93 коп. за період з 09 липня 2016 року до 02 серпня 2017 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після ухвалення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року про поновлення на роботі і до часу розгляду районним судом цього позову, ОСОБА_1 на роботі поновлено не було, що свідчить про затримку виконання судового рішення з вини відповідача, що відповідно до статті 236 КЗпП України зумовлює покладення на останнього відповідальність, передбачену цією нормою шляхом стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року у справі № 761/12013/17 апеляційну скаргу ДТГО «Південно-Західна залізниця» відхилено, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року залишено без змін (а.с. 46-50).

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 761/12013/17 (провадження № 61-27288св18) рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року змінено та стягнуто з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 167 195 грн 66 коп. (а.с. 201-209).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що відповідно до укладеного між позивачем та Міністерством інфраструктури України контракту від 13 лютого 2012 року строк його дії сторони встановили до 13 лютого 2017 року, тобто трудовий договір між сторонами припинився саме з закінченням строку дії контракту. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу слід було стягувати за період з дня ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі до дня закінчення строку дії контракту, а саме з 09 липня 2016 року до 13 лютого 2017 року, а не до 02 серпня 2017 року як помилково вважали суди попередніх інстанцій.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/10746/18 від 29 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДТГО «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі за період з 03 серпня 2017 року по 23 березня 2018 року у сумі 206 930 грн 28 коп. Вказаним рішенням суду, зокрема, також встановлено той факт, що рішення суду від 08 липня 2016 року не виконано відповідачем без поважних причин (а.с. 51 -60).

Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відмовлено відповідачу у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року та на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню (а.с. 137-138).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, дійсно як вбачається з матеріалів справи, за однакових обставин у справах № 761/12013/17 та № 761/10746/18 між тими ж сторонами про той же предмет, Верховний Суд по різному застосував відповідальність, передбачену статтею 236 ЦПК України, за невиконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія апеляційного суду при розгляді справи керується принципом верховенства права та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у межах повноважень не видав наказ про поновлення позивача на роботі на виконання судового рішення у справі №761/10285/15-ц, про поважність причин не зазначає, відповідач не спростував доводи позивача щодо невиконання чинного рішення суду про поновлення на роботі.

Суд апеляційного суду звертає увагу на відсутність у позивача можливості домогтися виконання державним підприємством судового рішення, враховуючи, що навіть за наявності двох судових рішень про застосування до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» відповідальності за затримку виконання судового рішення, - рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, - державним підприємством не виконується протягом 4 років.

А також, суд апеляційної інстанції вважає, що необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно пункту 51 рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) від 15 жовтня 2009 року суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року) (пункт 54 рішення ЄСПЛ).

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд апеляційної інстанції вважає, що є встановленими обставини про те, що після ухвалення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц про поновлення позивача на посаді, - відповідач вказане рішення суду не виконав й станом на час розгляду цієї цивільної справи, а тому є підстави вважати, що мав місце факт затримки з вини відповідача виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді та застосування до нього відповідальності, що передбачена статтею 236 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі N 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-648цс15, яка з огляду на положення статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України.

Відповідно до розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 від 25 травня 2015 року № ПА-5/250 та довідки від 16 червня 2017 року

№ Н-3/36-Р, середньогодинна заробітна плата становить 185 грн 94 коп.

Крім того, для працівників Управління залізниці розпорядженням Південно-Західної залізниці від 03 листопада 2014 року №Н-2/49і затверджено графік роботи на 2015 рік при п`ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями, графом дотримується норма часу сорокагодинного робочого тижня, при цьому, тривалість щоденної роботи нерівномірна (понеділок-четвер - 8, 25 год., п`ятниця - 7 год.). нарахування заробітної плати працівникам Управління залізниці здійснюється погодинно та пропорційно відпрацьованого часу.

Відповідно до довідки про середній заробіток від 27 листопада 2018 року № 2, середньоденна заробітна плата працівника з розрахунку на 1 робочий день (вересень 2018 року - 3 723 грн., кількість робочих днів - 20, жовтень 2018 року - 3 723 грн., 22 робочих дні, а всього 7 446 грн., 42 робочих дні) становить 177 грн 29 коп.

Позивач з 19 березня 2018 року по теперішній час працює в ТОВ «Інститут транспортних стратегій» на посаді директора та отримав 44 499 грн 79 коп. заробітної плати.

Відтак, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 березня 2018 року по 26 березня 2019 року становить 327 845 грн 08 коп. (з вирахуванням 44 499 грн 79 коп. - заробітної плати, яку позивач отримував та отримує на іншій роботі).

Враховуючи, що з апеляційною скаргою звернувся відповідач, а позивач рішення суду не оскаржує, колегія апеляційного суду не робить правового висновку щодо правомірності зменшення розміру відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, на суму заробітної плати, яку позивач отримує на іншій роботі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX.

Відповідно до пункту 12 цього Закону розділ ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину».

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - адвоката Стащука Володимира Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 червня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді В.М. Волошина

Т.А. Слюсар