П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року м. Київ

Справа № 22-252 Головуючий у1-й інстанції - Катющенко В. П.

Унікальний № 755/4730/17 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про заборону чинити перешкоди проживанню та примусове вселення до житла,-

у с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про заборону чинити перешкоди проживанню та примусове вселення до житла, в якому просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши ОСОБА_1 чинити їй перешкоди у проживанні в цій квартирі (а.с.2-3).

В обґрунтування заяви було зазначено, що місце проживання позивача зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . Ця квартира раніше належала їй на праві власності, потім була подарована нею своїй онуці, яка відразу подарувала цю квартиру сторонній особі, ОСОБА_1 , за якою на цей час зареєстровано право власності. Позивач є старою жінкою і не має у власності нерухомого майна. Єдиним житлом, в якому вона має житлові права, є квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , ставши власницею квартири, почала чинити їй перешкоди у проживанні за зареєстрованим місцем проживання, через що вона змушена була часто тікати зі свого житла і жити якийсь час у знайомих, тиняючись по чужим квартирам, позбавлена власного житла.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про заборону чинити перешкоди проживанню та примусове вселення до житла задоволено. Суд вселив ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язав ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні указаною квартирою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 (а.с.57-64).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року у даній справі відкрите апеляційне провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.82-83).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційне провадження у даній справі зупинене до набрання законної сили рішенням суду у іншій справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, - № 22-ц/796/9413/2017 (унікальний номер 755/12130/16-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого володіння та зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.103-105).

03 жовтня 2018 року справа передана до новоутвореного Київського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматичного розподілу справи між суддями передана головуючому судді Пікуль А. А.

Оскільки провадження у справі було зупинене, процесуальні дії новоутвореним судом не вчинялися.

26 березня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року у справі № 755/12130/16-ц та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року у справі № 755/12130/16-ц.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про заборону чинити перешкоди проживанню та примусове вселення до житла прийнято до розгляду Київського апеляційного суду, апеляційне провадження у справі поновлене, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

У запереченнях на апеляційну скаргу, поданих ОСОБА_2 21 вересня 2017 року (а.с.85-86), позивач заперечувала проти її задоволення.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать: завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв`язку зворотні повідомлення про вручення ОСОБА_2 судових повісток за двома адресами 01.06.2020 (а.с.178-179); особисті розписки ОСОБА_1 та її представника (а.с.175).

Клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання з поважних причин до апеляційного суду не надійшло.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом розглядом встановлено, що 06 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому, 13 листопада 2006 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 передала безоплатно ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей довідки про місце проживання та склад сім`ї № 3257 від 30 вересня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1 з 05 червня 1962 року, а ОСОБА_1 - з 16 січня 2007 року.

У квітні 2016 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування спірної квартири, укладеного між нею та ОСОБА_3 , недійсним. Цей позов рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року був задоволений. Суд визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 06 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстрований у реєстрі за № 4380.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що позивач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

За встановлених обставин, задовольняючи позов ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що позивач зареєстрована за адресою спірної квартири, вона має право користуватися даним житлом, безперешкодно проживаючи в даній квартирі. Судом було встановлено, що позивач наразі у спірній квартирі не проживає, між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки та виникають сварки, непорозуміння з приводу питання проживання позивача у квартирі. Стороною ж відповідача в судовому засіданні не заперечувався факт того, що відповідач не надавала позивачу доступу до квартири, оскільки вважає, що остання втратила право власності на дану квартиру та не має права там проживати. Відповідач набувши право власності на спірну квартиру, своїм правом звернення до суду про зняття позивача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням не зверталась.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України).

У даному випадку з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , та проживає за цією адресою.

Як було вже зазначено вище, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2017 року апеляційне провадження у даній справі було зупинене до набрання законної сили рішенням суду у іншій справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2020 року (а.с.181-186), зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення задоволено повністю. Суд визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 . та виселив ОСОБА_2 з житлового приміщення, яке розташоване за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи ОСОБА_4 про витребування майна з чужого володіння залишено без розгляду.

Крім того, з наданої ОСОБА_1 копії витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою квартира АДРЕСА_1 убачається, що станом на 19 березня 2020 року у вказаній квартирі зареєстровані лише: ОСОБА_1 - з 16 січня 2007 року та ОСОБА_5 - з 30 березня 2007 року.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома