КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/7014/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.

суддів: Білич І.М., Іванченка М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В Дніпровський районний суд міста Києва звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач, АТ КБ «ПриватБанк», Банк) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, позичальник, боржник) про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву (далі - анкета-заява) № б/н від 27 січня 2011 року, згідно якої, відповідач отримав кредит у розмірі 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами, якими є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку».

Позивач вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua., складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір, кредитний договір), що підтверджується підписом у заяві.

Також вказує на те, що підписаною заявою, підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в Банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало в повному обсязі, а саме, надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 30 жовтня 2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 106,32 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом у розмірі 681,62 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8 926,07 грн.; заборгованості за пенею у розмірі 1 445,95 грн.; штраф 500,00 грн. (фіксована частина); штраф 552,68 грн. (процентна складова), яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача, та понесені ним судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 січня 2011 року у розмірі 681,62 грн., яка складається з заборгованості за кредитом та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, про їх задоволення, а в частині задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При відкритті судом апеляційного провадження у справі, відповідачу надавався строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, проте, наданим правом на подачу відзиву ОСОБА_1 не скористався.

За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 106,32 грн.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Дослідивши докази, які знаходяться в справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 27 січня 2011 року, згідно якої, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами, якими є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на положення ст. ст. 207, 638 ЦК України, а також вказував, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Судом також встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало в повному обсязі, а саме, надало ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

При цьому, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за Договором.

В зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 30 жовтня 2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 106,32 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом у розмірі 681,62 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 8 926,07 грн.; заборгованості за пенею у розмірі 1 445,95 грн.; штраф 500,00 грн. (фіксована частина); штраф 552,68 грн. (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Приписами ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З змісту ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України вказано, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи спір по суті, Дніпровський районний суд міста Києва обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 681,62 грн., виходячи з того, що в анкеті-заяві № б/н від 27 січня 2011 року, яка містить підпис позичальника, процентна ставка та розмір неустойки не визначені, крім того, заява не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом з 27 січня 2011 року по 30 жовтня 2019 року, посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору.

Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, і це підтверджується доказами, які є в справі, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений та погодився з ним, підписуючи заяву від 27 січня 2011 року.

В матеріалах справи також відсутні підтвердження того, що зазначений документ на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), умови щодо конкретних розмірів та порядку їх нарахування, так як роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді зазначеної справи.

У даному випадку, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Тому, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що за таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджує зазначених обставин.

Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Також є правильним висновок суду першої інстанції і про те, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого Договору, так як витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах справи не визнається відповідачем та не містить його підпису, в зв`язку з чим його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 січня 2011 року шляхом підписання заяви, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, про що вказано у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Дніпровський районний суд міста Києва прийшов до правильної думки про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору, тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Безпосередньо, укладений між сторонами кредитний договір від 27 січня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, про що зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

За таких обставин, Дніпровський районний суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 681,62 грн. - фактично отриману суму кредитних коштів з урахуванням виплат, що здійснювались відповідачем по тілу кредиту.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо незаконності заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, заборгованості за пенею, штрафів - (фіксована частина, процентна складова) колегією суддів до уваги не приймаються, так як вони є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України, не підлягають задоволенню і вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрати за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

М.М. Іванченко