Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 727/8452/15-ц

провадження № 61-13190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , територіальна громада м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради,

третя особа - Перша чернівецька державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2017 року у складі судді Літвінової О. Г. та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, третя особа - Перша чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на житловий будинок, встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня баба - ОСОБА_5 ,після смерті якої відкрилася спадщина.

23 лютого 2006 рокуОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Апрінцевою С. О., зареєстрований в реєстрі за № 5-278, згідно з яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_6 .

Позивачі вважали, що їх батько - ОСОБА_7 мав право на обов`язкову частку у спадщині у розмірі 1/2 від загальної спадкової маси після смерті його матері - ОСОБА_5 , оскільки був інвалідом III групи.

14 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В. ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці. Самовільно зведені сарай літ. Д та прибудови до будинку літ. «а1» та «а2» до спадкового майна не входили.

Зазначали, що ОСОБА_6 мала намір переоформити право власності на житловий будинок на їхню користь шляхом укладення договору дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй за життя майно.

28 січня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці за указаною адресою. Самочинно збудовані прибудови до будинку до складу спадкового майна не включені.

23 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

05 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами розташованого на земельній ділянці за указаною адресою та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

28 січня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки прав на вклади після смерті ОСОБА_6 05 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки прав на вклади після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 проживали з нею однією сім`єю у житловому будинку, протягом тривалого часу матеріально забезпечували та надавали іншу необхідну їй допомогу, а тому мають право на обов`язкову частку у спадщині за законом після її смерті.

Позивачі посилалися на те, що мають право на 1/2 частки будинковолодіння, оскільки є спадкоємцями після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , який у свою чергу мав право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , оскільки був інвалідом III групи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 березня 2016 року залучено до участі у справі співвідповідача - територіальну громаду м. Чернівців в особі Чернівецької міської ради.

Ураховуючи вищевикладене та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 14 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В. за реєстровим № 3-2353 у частині спадкування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 частково недійсним; визнати право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку житлового будинку літ. А з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: гараж літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, криниця № 1, огорожа № 2-3, що розташовані за указаною адресою; визнати право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку літ. А з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: гараж літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, криниця № 1, огорожа № 2-3, що розташовані по АДРЕСА_1 ; встановити факт проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 однією сім`єю із ОСОБА_6 із 01 січня 2004 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати право на спадкування після смерті ОСОБА_6 разом з спадкоємцями другої черги - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 23 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 05 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_4 на 1/2 частки земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 недійсним; визнати право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва прибудови до будинку літ. а1, прибудови до будинку літ. а2, сараю літ. Д, які знаходяться по АДРЕСА_1 вартістю 44 521,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не довели своїх позовних вимог, зокрема, що їх батько - ОСОБА_7 мав право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті матері - ОСОБА_5 , та наявності підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції посилався на недоведеність факту непрацездатності сина спадкодавці ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , та неподання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Звернення за життя ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради із заявою про заміну державного акту на право власності на земельну ділянку у зв`язку із помилкою при його виготовлені не є підставою для відмови від права власності на земельну ділянку.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 знали про існування заповіту ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , проте не оскаржували його. Будь яких дій щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не вчиняли.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Із додержанням норм матеріального та процесуального права суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належних і допустимих доказів.

Позивачі не довели належними та допустимими доказами своїх позовних вимог, що є їх процесуальним обов`язком.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 23 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано із Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу № 727/8452/15-ц. Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 13 червня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2017 року та постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 17 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року задоволено. Зупинено дію постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями щодо повторного розподілу справ, які надійшли у 2017-2018 роках, справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили всіх обставини справи, а саме що він та ОСОБА_2 не оскаржували заповіт складений їхньою бабою - ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , оскільки умовою укладання указаного заповіту було зобов`язання ОСОБА_6 у майбутньому переоформити все спадкове майно на їхню користь.

Суди неповно з`ясували обставини встановлення батькові - ОСОБА_7 інвалідності, проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 з народження до дня смерті ОСОБА_6 , домовленості про передачу ОСОБА_6 майна їм, отримання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину на вклад за договором банківського вкладу; здійснення ОСОБА_1 за власні кошти капітального ремонту та прибудови літ.а1, прибудови літ.а2, сараю літ. Д, здійснення ОСОБА_1 ремонтних робіт протягом січня 2013 року.

Судами безпідставно було відмовлено у допиті восьми свідків, а задоволено допит лише трьох.

Суди не врахували, що державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, виданий на ім`я ОСОБА_5 , втратив чинність на підставі рішення Чернівецької міської ради 15 січня 2009 року № 832 у зв`язку з допущенними помилками при його виготовленні.

Судами не взято до уваги, що видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушують їх право на спадщину після смерті баби та батька.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали, суди не врахували, що за власні кошти ОСОБА_1 за життя баби та ОСОБА_6 було здійснено капітальний ремонт та добудову будинку, загальна вартість робіт яких станом на 30 грудня 2016 року складає 44 521,00 грн. Указане житлове приміщення є родинним будинковолодінням, належить сім'ї на підставі договору купівлі-продажу з 04 листопада 1918 року.

Судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки його представником було подано клопотання про перенесення судового засідання з 16 січня 2018 року на іншу дату та надано докази про поважність причин неможливості брати участь у судовому засіданні.

Доводи осіб, яка подали відзиви на касаційну скаргу

У квітні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , а у травні 2018 року ОСОБА_4 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначено, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Посилання позивачів на те, що ОСОБА_7 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері - ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_7 мав право на обов`язку частку у спадщині, оскільки був непрацездатний у зв`язку з інвалідністю. ОСОБА_7 погодився із волевиявленням матері ОСОБА_5 , яка заповіла все своє майно згідно заповіту ОСОБА_6 , не оскаржував його та не вчиняв інших дій, спрямованих на отримання спадщини.

Позивачі не проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю у житловому будинку, оскільки були зареєстровані за іншою адресою, а тому не мають право на обов`язкову частку у спадщині за законом.

Доводи касаційної скарги в частині неправомірності відмови у задоволенні позову щодо визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали є безпідставними, оскільки добудови до будинку були здійсненні ОСОБА_6 за власні кошти. Окрім того, указані самочинні прибудови були узаконені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після отримання ними спадщини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_7 та внуками ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 32).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 34).

За життя ОСОБА_5 належало на праві власності будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2013 року (т. 2, а.с. 153).

23 лютого 2006 рокудержавним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Апрінцевою С. О. посвідчено заповіт ОСОБА_5 , за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 150).

13 квітня 2007 року ОСОБА_5 на підставі рішення 8 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 27 жовтня 2006 року № 137 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т . 2 , а.с. 157).

Рішенням Чернівецької міської ради від 15 січня 2009 року № 832 державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 13 квітня 2007 року на ім`я ОСОБА_5 визнано таким, що втратив чинність у зв`язку з помилками при його виготовленні.

Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 № 141/2012, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., вбачається, що ОСОБА_6 23 лютого 2012 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Заяви про відмову від спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявляла (т. 2, а.с. 145).

14 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В. ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , а.с. 159).

Згідно з довідкою департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 15 березня 2017 року № 03-11/567 ОСОБА_7 на обліку в управлінні соціального захисту населення Шевченківського району департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради не перебував та державної соціальної допомоги не отримував (т. 3, а.с. 147).

Відповідно до повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 15 березня 2017 року № 4737/13 ОСОБА_7 не перебував на обліку як одержувач пенсії ( т. 3, а.с. 148).

ОСОБА_6 у листопаді 2001 року було встановлено другу групу інвалідності та було рекомендовано лікування у невропатолога (т. 1, а.с. 68).

За змістом медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі громадянина, який потребує соціального обслуговування (надання соціальних послуг) територіальним центром за місцем проживання дільничного лікаря-терапевта ОСОБА_9 від 25 жовтня 2011 року, рухова активність ОСОБА_6 частково знижена, ОСОБА_6 частково не здатна до самообслуговування (т.1, а.с.69).

Згідно з довідкою департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 15 березня 2017 року № 03-11/567 ОСОБА_6 на обліку в управлінні соціального захисту населення Шевченківського району департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради не перебувала та державної соціальної допомоги не отримувала (т. 3, а.с.147).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилась спадщина (т. 2, а.с.169).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 07 грудня 2012 року № 1158 причиною смерті ОСОБА_6 є хронічна ішемічна хвороба серця (т. 1, а.с.49).

Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлої ОСОБА_6 № 135/2013, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., вбачається, що 18 лютого 2013 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 16 травня 2013 року та не заявляли про відмову від спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України (т. 2, а.с.165, 175).

28 січня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами розташованого за указаною адресою. Самочинно збудовані прибудови до будинку до складу спадкового майна не включені. 23 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т . 2 , а.с. 244, 247 зворот).

05 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т . 2 , а.с. 249, 250 зворот).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі

в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в частині першій статті 4 чинного ЦПК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відкрилась спадщина на все належне їй за життя на праві власності майно.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1223, 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1258, частини першої статті 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

23 лютого 2006 рокудержавним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Апрінцевою С. О. посвідчено заповіт ОСОБА_5 , за яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_6 .

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 № 141/2012, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., вбачається, що ОСОБА_6 23 лютого 2012 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Заяви про відмову від спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявляла.

14 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В. ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що батько позивачів - ОСОБА_7 мав право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері - ОСОБА_5 , є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпаний і розширеного тлумачення не потребує.

Відповідно до частини третьої статті 75 СК України, статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа № 1-1/2014) щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці 1 частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

У матеріалах справи відсутні докази непрацездатності ОСОБА_7 на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) після смерті ОСОБА_5 .

Документи медичних установ, які містять відомості щодо встановлення ОСОБА_7 інвалідності III групи, датовані 2000 роком.

Позивачі не довели та не надали доказів того, що ОСОБА_7 було встановлено інвалідність без зазначення строку проведення повторного огляду, тобто довічно.

Згідно з довідкою департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 15 березня 2017 року № 03-11/567 ОСОБА_7 на обліку в управлінні соціального захисту населення Шевченківського району департаменту праці та соціального захисту населення міської ради не перебував та державної соціальної допомоги не отримував.

Ці докази, які досліджено судами, позивачами не спростовані.

Також відповідно до повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 15 березня 2017 року № 4737/13 ОСОБА_7 не перебував на обліку як одержувач пенсії.

Крім того, з матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 № 141/2012, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., вбачається, що ОСОБА_7 не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті матері - ОСОБА_5 .

У жовтні 2004 року здійснено державну реєстрацію ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_7 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини до суду не зверталися.

Отже, посилання ОСОБА_1 на акт комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 м. Чернівці від 24 вересня 2015 року № 234, згідно якого зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_7 проживав у будинку АДРЕСА_1 до дня смерті ОСОБА_5 без реєстрації, не дає підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_7 зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, оскільки спростовується іншими доказами.

Відповідно до частини першої статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У абзаці третьому пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З огляду на недоведеність права ОСОБА_7 на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_5 , недоведеним є право на спадщину позивачів після смерті батька - ОСОБА_7 на частину житлового будинку літ. А з належними до нього надвірними будівлями та спорудами: гараж літ. Б, сарай літ. В, літня кухня літ. Г, криниця № 1, огорожа № 2-3, що розташовані по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина.

Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлої ОСОБА_6 № 135/2013, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., вбачається, що 18 лютого 2013 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 16 травня 2013 року та заяв про відмову від спадщини протягом строку, встановленого статті 1270 ЦК України, не надавали.

28 січня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами розташованого за указаною адресою. Самочинно збудовані прибудови до будинку до складу спадкового майна не включені. 23 квітня 2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий № :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

05 жовтня 2015 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий номер :18:003:0143, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_6 № 135/2013, заведеної державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М. В., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зверталися до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_6. ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 з травня 2005 року, ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 з жовтня 2004 року.

Підпунктом 3.22 пункту 3 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем, доказом постійного проживання з ним можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування, про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до акту комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 у м. Чернівці від 24 вересня 2015 року № 232 зі слів сусідів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у будинку АДРЕСА_1 до дня смерті ОСОБА_6 без реєстрації.

Проте, акт комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5 м. Чернівці від 24 вересня 2015 року № 232 не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Верховний Суд погоджується із висновками судів про те, що у матеріалах справи відсутні безспірні докази того, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 існували сімейні відносини не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в розумінні положень частини другої статті 3 СК України.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликані похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 встановлено другу групу інвалідності у листопаді 2001 року та було рекомендовано лікування у невропатолога.

За змістом медичного висновку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі громадянина, який потребує соціального обслуговування (надання соціальних послуг) територіальним центром за місцем проживання дільничного лікаря-терапевта ОСОБА_9 від 25 жовтня 2011 року рухова активність ОСОБА_6 частково знижена, ОСОБА_6 частково не здатна до самообслуговування.

Згідно з довідкою департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 15 березня 2017 року № 03-11/567 ОСОБА_6 на обліку осіб, які перебувають (перебували) під опікою (піклуванням) в секторі з питань опіки над недієздатними (обмежено дієздатними) особами управління місцевих пільг та допомог, контролю за призначенням пенсій та з питань опіки департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради не значиться, та державної соціальної допомоги не отримувала.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 07 грудня 2012 року № 1158 причиною смерті ОСОБА_6 є хронічна ішемічна хвороба серця.

З огляду на наведене ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не доведено перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані та потреби у сторонньому догляді, допомоги та піклування.

Суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 однією сім`єю із ОСОБА_6 із 01 січня 2004 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнання права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_6 разом з спадкоємцями другої черги.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами порушення їх прав у зв`язку з видачею державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за законом.

Верховний Суд погоджується із висновками судів про те, що позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва прибудови до будинку літ.а1, прибудови до будинку літ.а2, сараю літ. Д, які знаходяться по АДРЕСА_1 , визнання права власності ОСОБА_1 на будівельні матеріали, які були використані в процесі проведення ремонтних робіт у будинку АДРЕСА_1 , фактично зводяться до визнання права власності на незавершені будівництвом прибудову до будинку літ.а1, прибудову до будинку літ.а2, сарай літ. Д, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Згідно частини першої статті 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Разом з тим пунктом 2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що прибудовою (до житлового будинку) є частина будинку, розташована поза контуром її капітальних зовнішніх стін і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну. Прибудови мають внутрішнє сполучення з основними частинами будинків.

Отже, прибудова до будинку літ.а1, прибудова до будинку літ.а2, сарай літ. Д не є самостійними об`єктами права власності, є приналежністю до будинку АДРЕСА_1 як головної речі.

За змістом абзаців 4 та 5 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено про те, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Право позивачів на здійсненні ними поліпшення, тобто витрати на ремонтні роботи в будинку АДРЕСА_1 у спосіб визнання права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі проведення ремонтних робіт, не підлягають захисту.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами обставин щодо домовленості про передачу ОСОБА_6 майна ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки його представником було подано клопотання про перенесення судового засідання з 16 січня 2018 року на іншу дату та надано докази про поважність причин неможливості брати участь у судому засіданні, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони були повідомлені про дату судового засідання вчасно, а суд оцінив причини неявки, що є його повноваженнями.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність судових рішень, не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець