КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/9920/19 Головуючий у 1 інстанції: Сирбул О.Ф.
Провадження № 22-ц/824/5074/2020 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації,-

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації, компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та стягнення моральної шкоди. Зазначила, що вона працює на посаді консультанта у ФОП ОСОБА_3 з 20.10.2015 року відповідно до контракту. З 25.05.2016 року по 11.10.2016 року вона перебувала у відпустці по вагітності і пологах. 12.10.2016 року вона вийшла на роботу і їй повідомили, що роботи на даний час немає, а відповідач збирається розпочинати процедуру ліквідації. В листопаді 2016 року їй виплатили одноразову допомогу і в усній формі повідомили, що через декілька місяців потрібно буде написати заяву на звільнення за власним бажанням. В такому разі вона мала б отримати передбачену чинним законодавством матеріальну допомогу. Правом на відпустку по догляду за дитиною до трьох років вона не скористалась, заяви про надання відпустки не писала. На початку 2019 року вона дізналась, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність, а тому намагалась приступити до виконання своїх трудових обов`язків. До робочого місця її не допустили і в березні 2019 року під час зустрічі з відповідачем останній їй повідомив, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років. Відповідач запропонував їй написати заяву про вихід з відпустки по догляду за дитиною до трьох років і надати свідоцтво про народження дитини, щоб після цього написати заяву на звільнення за власним бажанням і отримати обіцяну вихідну допомогу. Не маючи наміру працювати у відповідача, вона написала заяву про вихід з відпустки по догляду за дитиною і надала свідоцтво про народження дитини. Щодо заяви на звільнення та виплати вихідної допомоги при звільненні, відповідач повідомив їй, що зв`яжеться з нею через декілька днів. Через декілька днів на електронну пошту їй надійшов запит відповідача про причини відсутності на робочому місці. Вважає, що відповідач порушив її конституційне право на працю та можливість заробляти собі на життя. ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 305 920,53 грн., з яких: 214 848,00 грн. - заборгованість із заробітної плати за період з 12 жовтня 2016 року по 05 березня 2019 року, 8651,92 грн. - сума індексації заробітної плати за період з 01 червня 2016 року по 05 березня 2019 року, 32 649,96 грн. - компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати та 49 770,65 грн. моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 не писала заяву на надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а тому у відповідача були відсутні підстави для видання наказу №260916/1 від 26 вересня 2016 року. Такий наказ є нікчемним. Він був виданий під час перебування ОСОБА_2 у відпустці у зв`язку з вагітністю і пологами. Відповідач позбавив ОСОБА_2 права на працю та можливості заробляти на життя. Суд також необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ФОП ОСОБА_3 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наказу №3 від 20.10.2015 року ОСОБА_2 прийнято до ФОП ОСОБА_3 на посаду консультанта на повний робочий день з посадовим окладом згідно штатного розпису.

25.05.2016 року ОСОБА_2 звернулась до ФОП ОСОБА_3 із заявою про надання відпустки по вагітності та пологах з 25.05.2016 року по 27.09.2016 року, на підставі листка непрацездатності АГЯ №331872.

На підставі вказаної заяви, відповідачем виданий наказ № 250516/1 від 25.05.2016 року про надання ОСОБА_2 відпустки по вагітності та пологах.

У подальшому на підставі свідоцтва про народження дитини, ФОП ОСОБА_3 був виданий наказ № 260916/1 від 26.09.2016 року про надання ОСОБА_2 відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 28.09.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04.03.2019 року ОСОБА_2 подала ФОП ОСОБА_3 заяву про переривання наданої відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і просила дозволити приступити до виконання обов`язків з 06.03.2019 року.

На підставі вказаної заяви ФОП ОСОБА_3 видав наказ № 4-К від 05.03.2019 року, відповідно до якого ОСОБА_2 відпустку ОСОБА_2 по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років перервано з 06.03.2019 року у зв`язку з виходом позивача на роботу на повний робочий день.

14.03.2019 року та 15.03.2019 року ОСОБА_2 письмово звернулася до ФОП ОСОБА_3 з заявою про надання дозволу на виконання робочих обов`язків за місцем її проживання, або переведення її на іншу роботу з можливістю її виконання за місцем проживання.

На зазначені звернення листами від 15.03.2019 року та 25.03.2019 року ФОП ОСОБА_3 повідомив позивачку про відсутність підстав для задоволення її заяв. Відповідач запропонував ОСОБА_2 розглянути можливість звернення із заявою про встановлення неповного робочого часу.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації, компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати і відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні норми викладені в статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до заявлених вимог ОСОБА_2 просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 12 жовтня 2016 року по 05 березня 2019 року в сумі 214 848,00 грн., суму індексації заробітної плати 8651,92 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати в сумі 32 649,96 грн. та моральну шкоду.

Як було встановлено та не спростовувалося ОСОБА_2 , вона у спірний період жодної роботи за трудовою угодою не здійснювала, а відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні її вимог про стягнення із ФОП ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі.

Відповідно, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м.Києва від 18 грудня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.