Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 681/1423/18

провадження № 61-48993св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

суб`єкт оскарження - Полонський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області,

заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області у складі судді Дідек М. Б. від 12 жовтня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду у складі колегії суддів:

Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І., від 03 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У жовтні 2018 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду зі скаргою на дії Полонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (далі - Полонський районний ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області).

Скаргу мотивовано тим, що 03 серпня 2010 року на виконання рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2010 року був виданий виконавчий лист № 2-547/2010 року, що був звернутий банком до виконання. Вказаним рішенням суду задоволено позов банку до

ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 296 219,73 грн і звернуто стягнення на предмет іпотеки. У січні 2014 року на адресу стягувача надійшли кошти від реалізації предмета іпотеки у розмірі 80 000 грн. У квітні 2017 року представники ПАТ «Ощадбанк», звернувшись до виконавчої служби, дізнались, що державним виконавцем 04 жовтня 2013 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення у зв`язку з фактичним його виконанням. ПАТ «Ощадбанк» вважає, що постанова державного виконавця від 04 жовтня 2013 року є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки крім звернення стягнення на заставлене майно суд також достроково стягнув і заборгованість за кредитним договором. Тому скаржник вважає, що державним виконавцем передчасно було закінчено виконавче провадження, оскільки рішення виконано частково лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а щодо стягнення грошових коштів будь-яких виконавчих дій проведено не було. Крім того, оскільки банку не надсилалася постанова про закінчення виконавчого провадження, а про її існування він дізнався лише зі змісту рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року про відмову банку у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, заявник просив поновити строк звернення до суду із зазначеною скаргою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року скаргу ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Поновлено строк звернення до суду.

Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2013 року щодо примусового виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав юридичної оцінки вищезазначеному рішенню суду, помилково вважав, що судом лише звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому вважав, що такі обставини є поважними причинами пропуску банком строку, встановленого статтею

74 Закону України «Про виконавче провадження», для звернення до суду із відповідною скаргою на дії державного виконавця. Оскільки рішенням суду, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто зі ОСОБА_1 кредитну заборгованість, то постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним його виконанням в частині стягнення заборгованості є незаконною.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. Вважав, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк пропустив строк оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня

2013 року, оскільки не звернувся зі скаргою протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 27 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 серпня 2010 року Полонським районним судом Хмельницької області видано виконавчий лист №2-574 про стягнення з ОСОБА_1 на користь

АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 296 219,73 грн і звернення стягнення на предмет іпотеки: будівлі головного корпусу загальною площею

1259,3 кв. м, будівлю адміністративно-побутового корпусу площею 576 кв. м, будівлю компресорної площею 204,1 кв. м, будівлю прохідної площею

44,1 кв. м, склад № 1 площею 164,1 кв. м, склад № 2 площею 321,9 кв. м, склад № 3 площею 69,2 кв.м., гараж площею 232,1 кв. м, майстерня площею

100,9 кв. м, огорожа площею 496,7 кв. м, що знаходяться у

АДРЕСА_1 , без номера і належать на праві власності ОСОБА_1

04 жовтня 2013 року заступником начальника ВДВС Полонського РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-547, виданого 03 серпня

2010 року Полонським районним судом Хмельницької області, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із реалізацією майна, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Рішенням Полонського районного суду від 21 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року, у задоволені позову ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року рішення Полонського районного суду від 21 травня 2018 року в частині вимог ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення залишку кредиту у сумі

182 923,53 грн, заборгованості за супроводження кредиту у сумі 250 грн. визнано нечинним і провадження у справі в цій частині вимог закрито у зв`язку із відмовою банку у цій частині від позову.

Звертаючись до суду зі скаргою, банк посилався на те, що постанова державного виконавця про закінчення виконавче провадження

від 04 жовтня 2013 року йому не надсилалася, відповідно він її не отримував, а про її існування дізнався у квітні 2017 року після звернення до виконавчої служби щодо процесу виконання рішення суду. Однак, про порушення своїх прав банк, на його думку, дізнався із змісту постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року, повний текст якої складено 21 вересня 2018 року, а тому просив поновити строк звернення до суду зі скаргою.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі у редакції, чинній на час прийняття постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разіфактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За змістом частини третьої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України).

Аналогічні положення містилися й у статті 385 ЦПК України 2004 року.

Частиною другою статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Звертаючись до суду із скаргою ПАТ «Ощадбанк» посилалося на те, що про наявність оскаржуваної постанови державного виконавця від 04 жовтня

2013 року банку стало відомо лише у квітні 2017 року, після звернення до виконавчої служби щодо процесу примусового виконання рішення суду.

Отже, дізнавшись у квітні 2017 року про наявність постанови та невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості банк не був позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця у межах передбаченого пунктом 1 частини першої статті 385 ЦПК України 2004 року десятиденного строку з дня порушення його прав (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України), однак зі скаргою банк звернувся лише 01 жовтня 2018 року.

При цьому, дізнавшись у квітні 2077 року про закриття виконавчого провадження, банк використав захист прав кредитора шляхом звернення до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не шляхом оскарження дій виконавця. Однак, використання неефективного способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою.

ПАТ «Ощадбанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, про зміст якої скаржник не міг не бути обізнаним, адже ЦПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом.

Таким чином, застосування відповідних процесуальних обмежень було передбачуваним для ПАТ «Ощадбанк» і тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Скаржник як юридична особа, що багато років здійснює професійну банківську діяльність на ринку України із залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб і має значний досвід участі у судових процесах (як свідчать дані з Єдиного державного реєстру судових рішень), міг передбачити наслідки несвоєчасного звернення з такою скаргою.

Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, належним чином не перевірили дотримання скаржником строків звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, не звернули уваги на зміст пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, не перевірили коли саме банк дізнався про порушення своїх прав.

Колегії суддів звертає увагу на те, що нерозуміння банком змісту резолютивної частини рішення, яке виконувалося виконавчої службою, не може бути підставою для поновлення строку на звернення до суду з відповідною скаргою, а тому висновок суду першої інстанції про поважність причин пропуску такого строку є безпідставним.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів направлення ПАТ «Ощадбанк» оскаржуваної постанови

від 04 березня 2013 року і такі обставини є поважними причинами пропуску банком строку на звернення до суду із скаргою є необґрунтованим, оскільки обов`язок доведення часу, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення її прав, покладено саме на особу, яка просить поновити пропущений строк. Оскільки зі змісту скарги ПАТ «Ощадбанк» вбачається, що скаржник дізнався про наявність оскаржуваної постанови від 04 жовтня

2013 року у квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, чому він такі доводи банку не бере до уваги, з огляду на відсутність інших доказів поважності причин пропуску строку.

Слід зауважити, що безпідставне поновлення строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу для продовження розгляду.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права (стаття 411 ЦПК України).

Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню частково,

а оскаржувані судові рішення - скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції.

Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ, слід дотримуватися відповідних положень ЦПК України, вміщених у розділі VIІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 449 цього Кодексу.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 (провадження № 12-297гс18).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 грудня

2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович