Дата документу 10.06.2020 Справа № 336/6411/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6411/18 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1375/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченка», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Запорізька міська рада, про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно та договору дарування квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченка», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Запорізька міська рада, про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації,свідоцтва на право власності на нерухоме майно та договору дарування квартири.

В обґрунтування позову зазначав, що квартиру за адресою АДРЕСА_1 отримав у користування його батько ОСОБА_5 на склад сім`ї з трьох осіб, в тому числі позивача, куди у 1971 р. позивач вселився на законних підставах, постійно у ній проживав за винятком часу проходження служби у Радянській Армії та відбування покарання у місцях позбавлення волі, іншого житла не має.

У серпні 1996 р. позивач після відбування покарання повернувся у спірну квартиру, де проживав разом з матір`ю ОСОБА_6 , яка померла у 2006 р., з січня 1997 р. у цій квартирі зареєстрований.

У 2017 р. під час розгляду судом спору про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, який ініціювала ОСОБА_3 , позивач дізнався про те, що спірна квартира у 1995 р. в період відбування ним покарання у місцях позбавлення волі, без його письмової згоди та без урахування його прав на це житло, була приватизована ОСОБА_6 , надалі подарована нею ОСОБА_4 , яка у 2014 р. подарувала її ОСОБА_3 .

Просив суд скасувати розпорядження органу приватизації Запорізького орденів Леніна та Трудового червоного знамені машинобудівного конструкторського бюро «Прогрес», правонаступником якого є ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченка», №95А від 10.02.1995 р. про передачу квартири за адресою АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_6 , визнати недійсним свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.02.1995 р. на ім`я ОСОБА_6 , визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 14.11.2014 р. та скасувати реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на момент приватизації спірної квартири 10.02.1995р. не сплинув шестимісячний строк, за яким зберігається жиле приміщення за тимчасово відсутнім членом сім`ї наймача. Органу приватизації на момент подання заяви про приватизацію було достеменно відомо, що у спірній квартирі був прописаний тимчасово відсутній член сім`ї наймача, за яким зберігається право на приватизацію. Не оспорюючи право ОСОБА_6 на приватизацію частини квартири, він неодноразово вказував, що його мати була незрячою (інвалід 1 групи за зором) та не могла самостійно заповнити заяву на приватизацію та усвідомити її зміст, що цим вона позбавляє свого сина права на житло. А заява на приватизацію від 31.01.1995р. не містить застережень ким вона написана та в присутності яких свідків вона зачитана ОСОБА_6 та їй роз`яснено її зміст. На момент реєстрації позивача у спірній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_1 , де він проживав з матір`ю, ОСОБА_6 , його ніхто не повідомив, що власником цієї квартири вже є його сестра, ОСОБА_4 , та його право проживання у спірній квартирі ніхто не заперечував. Суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є сусідами сторін за адресою спірного житла, які показали, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживав у спірному житлі, заселився в спірну квартиру разом з батьками у 1971 році у віці 13 років та весь цей час ця квартира є єдиним місцем його постійного проживання за виключенням строків проходження строкову службу в лавах Радянської армії та відбування терміну покарання. Відповідачки ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ніколи не мешкали в спірній квартирі, а відповідачку ОСОБА_3 взагалі ніколи не бачили. Про те, що квартира приватизована та знаходиться у власності інших осіб дізналися тільки у 2017 році, коли ОСОБА_1 вигнали зі спірної квартири і він мешкав у під`їзді. Про приватизацію спірної квартири та існування договорів дарування її на користь його сестри, ОСОБА_4 , від 01.03.1995р. та договору дарування від 14.11.2014р. на користь моєї племінниці ОСОБА_3 , йому стало відомо випадково лише в 2017 році після подання позову до нього за справою № 336/2892/17, за яким відповідач-2 намагалася позбавити його права користування спірною квартирою. За вказаною справою він дізнався тільки про наявність договору дарування від 14.11.2014р. Про приватизацію спірної квартири та яким органом приватизації вона була здійснена він дізнався тільки згідно відповіді ЗМБТІ № 9497 від 24.09.2018р. на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2018 по справі № 2-з/331/9/18 331/5202/18 про забезпечення доказів до подання позову. Враховуючи те, що приватизація квартири АДРЕСА_2 проведена без його згоди та з порушенням права на приватизацію житла, вважає розпорядження про приватизацію такого житла незаконним, а свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно таким, що підлягає скасуванню. Здійснена приватизація та подальше відчуження спірної квартири за договорами дарування стали підставою для позбавлення його права користування квартирою. Оскільки приватизація квартири є недійсною, то і недійсним є договори, згідно яких було здійснено подальше відчуження спірної квартири.

ОСОБА_4 особі представника ОСОБА_10 надала суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим в межах позовних вимог та на підставі норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

ДП «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченка» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності та з того, що позивач, як член сім`ї наймача спірного житла ОСОБА_6 був відсутній у спірному житловому приміщенні безперервно з 11.08.1994 року понад 6 місяців, із заявою про продовження строку, протягом якого за ним зберігалося житлове приміщення, до наймодавця не звертався. При цьому органом приватизації було дотримано всі вимоги закону щодо порядку приватизації спірного житла.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 була виділена для постійного проживання за заявою ОСОБА_5 від 29.04.1968 р. для сім`ї у складі ОСОБА_5 ,1911 р.н., ОСОБА_6 ,1915 р.н., ОСОБА_1 ,1958 р.н.,про що надана інформація ДП «Прогрес».

31 січня 1995 року ОСОБА_6 звернулась до ЗМКБ «Прогресс» як органу приватизації із заявою про безоплатну (як інвалід 1 групи) передачу у її приватну власність зазначеної вище квартири.

Органом приватизації видано наказ від 10.02.1995 р.№ 95А та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 НОМЕР_1 від 10.02.1995 р. на ім`я ОСОБА_6 на підставі поданої заяви та довідки про склад сім`ї від 09.02.1995 р.№ 36.

Згідно довідки від 09.02.1995 р.№ 36 та копії карток реєстрації ОСОБА_1 за вказаною вище адресою, 09.02.1995 р. ОСОБА_1 був виписаний зі спірної квартири як особа, що засуджена до відбування покарання у місцях позбавлення волі на строк два роки на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.02.1994 р. та постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1994 р., де ОСОБА_1 відбував покарання з 11.08.1994 р. до 10.08.1996 р.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин приватизація державного житлового фонду здійснювалась на підставі Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду». Порядок передачі квартир будинків у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 p. N 56 складеним відповідно до вказаного Закону.

Положеннями ст. 71 ЖК України, в редакції від 01.01.1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу.

ОСОБА_1 в обґрунтування позову посилається на п.7 ч.3 ст.71 ЖК України (в редакції від 01.01.1993 р.), яка визначала, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у цьому пункті.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 у 1994 р. протягом усього часу перебування під слідством і судом не був взятий під варту, що слідує зі змісту вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.02.1994 р. Взяття ОСОБА_1 під варту відбулося на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1994 р. в порядку заміни призначеного вироком покарання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що п.7 ч.3 ст.71 ЖК України, в редакції від 01.01.1993 р. до спірних правовідносин не застосовується, а діють загальні положення ч.1,2 ст.71 ЖК України, в редакції від 01.01.1993 р. про те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а у разі відсутності з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача спірного житла ОСОБА_6 був відсутній у спірному житловому приміщенні безперервно з 11.08.1994 р. понад шість місяців, із заявою про продовження строку, протягом якого за ним зберігалося жиле приміщення, до наймодавця не звертався.

Відповідно до п. 31 Положення про паспортну систему в СРСР затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 р., що було чинне на час виникнення спірних правовідносин, виписка осіб, засуджених до позбавлення волі, проводиться після набрання законної сили вироками щодо цих осіб.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був виписаний із спірного житла 09.02.1995 р., як особа, який на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.02.1994 р. та постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1994 р. був направлений у ВТК для відбування покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після відбування цього покарання ОСОБА_1 був достовірно обізнаний, що за ним не зберігається спірне житлове приміщення, оскільки він був відсутній понад встановлений законом строк шість місяців, та отримавши реєстрацію у спірному житловому приміщенні з 11.01.1997 р. не звертався до суду щодо продовження строку, протягом якого за ним зберігалося жиле приміщення, тобто такого спору не виникло.

На підставі вищевикладеного, колегією суддів встановлено, що на підставі поданої ОСОБА_6 заяви від 31.01.1995 р., доданих до неї довідки про склад сім`ї від 09.02.1995 р.№ 30 та документу про право на пільгу у безоплатному отриманні у власність житла, органом приватизації, правонаступником якого є ДП «Прогрес» було прийнято рішення про приватизацію спірної квартири, оформлене наказом № 95а від 10.02.1995 р., на підставі якого ОСОБА_6 було видано свідоцтво № 290 від 10.02.1995 р. про право власності на спірну квартиру, при цьому органом приватизації було дотримано всі вимоги закону щодо порядку приватизації спірного житла.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що спірна квартира є місцем його постійного проживання, де він зареєстрований з часу вселення, на час проведення приватизації за ним на цих підставах на період тимчасової відсутності зберігалось право на це житло, а відтак він мав право на приватизацію разом з матір`ю ОСОБА_6 .

Враховуючи постанову Верховного Суду України від 30 січня 2013 року №6-125 цс 12, встановлено, що право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 336/2892/17 від 21.02.2018 р., яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2018 р., при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі в період з 16.06.1978 р. по 27.02.1979 р. та з 11.01.1997 р. по теперішній час, вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 та продовжує проживати після зміни власника на ОСОБА_3 , яка проти цього не заперечувала.

Зазначені обставини в силу ст.82 ч.4 ЦПК України при розгляді даної справи повторно не доказуються.

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 судом першої інстанції було вірно враховано ту обставину, що вони є членами однієї сім`ї та перебувають у родинних відносинах різного ступеня спорідненості, тому є підстави критично оцінити їх показання, оскільки у конфліктній ситуації щодо спірної квартири вони є заінтересованими особами в результатах розгляду справи та її вирішенні на користь однієї із сторін.

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_7 , які є сусідами сторін за адресою спірного житла, судом обґрунтовано визначено, що їх показання не мають доказового значення для вирішення справи, оскільки вказаним свідкам невідомо жодних обставин щодо предмету спору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно виходив із встановлених рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 336/2892/17 від 21.02.2018 р. та постановою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2018 р. обставин, відповідно до яких встановлено та доведено належними та допустимими доказами те, що ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі в період з 16.06.1978 р. по 27.02.1979 р. та з 11.01.1997 р. по теперішній час, вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 та продовжує проживати після зміни власника на ОСОБА_3 ..

Об`єктивних та достовірних доказів, достатніх для висновку про інший період проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі скаржником надано не було.

В супереч доводам скаржника, викладених в апеляційній скарзі, судом було надано критичну оцінку аргументам ОСОБА_1 про те, що спірна квартира на момент приватизації була постійним місцем його проживання, а право особи на приватизацію повинно пов`язуватись не з фактом реєстрації вказаних осіб у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання у Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Скаржником не доведено суду, що оспорюваним ним рішенням органу приватизації та свідоцтвом про право власності на житло на ім`я ОСОБА_6 були порушені його права на участь у приватизації спірного житла, оскільки на час проведення його приватизації він не був зареєстрований та фактично у спірному житлі не мешкав, право на користування цим житлом за ним не зберігалось, оскільки він був відсутній у ньому понад шість місяців, у встановленому законом порядку цей строк не продовжений.

Встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 14.11.2014 р., посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г. за реєстровим номером 3193, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 , яку отримала у дар від своєї матері ОСОБА_4

ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про визнання недійсним договору дарування не зазначив підстав, встановлених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування квартири від 14.11.2014 р.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що договір дарування квартири від 14.11.2014 р. був укладений власником майна ОСОБА_4 відповідно до вимог цивільного законодавства, не суперечить моральним засадам суспільства, обсяг її цивільної дієздатності та волевиявлення перевірявся нотаріусом при посвідченні договору.

Доводи скаржника про те, що внаслідок укладання договору дарування було порушено його право на користування спірною квартирою спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що таке право позивач отримав з 11.01.1997 р. як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_4 та продовжує користуватись спірним житлом після зміни власника, яким наразі є ОСОБА_3 .

З урахуванням правомірності проведеної приватизації квартири АДРЕСА_2 вимоги щодо визнання недійсним договору дарування спірної квартири, посвідченого 14.11.2014 року за реєстровим № 3193 є необґрунтованими тому суд правомірно відмовив в задоволені позовних вимог і в цій частині.

Застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність, про яку було заявлено відповідачем у справі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом 22.10.2018 р.

Посилання позивача про те, що про порушення свого права він дізнався лише у 2017 році під час розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_3 про визнання його таким,що втратив право користування житловим приміщенням, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає в спірній квартирі, отримував рахунки про сплату комунальних послуг, а тому не міг не бути обізнаним щодо того, що власниками спірної квартири являлись ОСОБА_4 та надалі ОСОБА_3 , на ім`я яких були відкриті ці рахунки.

Разом з цим встановлено, що при повторній реєстрації позивача до спірної квартири в січні 1997 р. року була необхідна згода її власника ОСОБА_4 , яка останньою надавалась, що позивачем не спростовано та підтверджено відомостями його паспорта про реєстрацію у спірній квартирі з 11.01.1997 р.

Зазначені обставини спростовують посилання позивача на те, що він дізнався про приватизацію спірної квартири ОСОБА_6 та її подальше дарування лише у 2017 році, а також не доводять те, що він не знав про існування цих обставин раніше.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 04 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено12 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: