Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/12128/19

провадження № 61-21221св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 26 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») та позивачем укладено договір про надання пакета послуг «ПУ Перший» № 3277783, відповідно до умов якого відкрито банківські рахунки, зокрема поточний картковий рахунок № НОМЕР_1 в доларах США.

27 листопада 2014 року в рамках цього договору між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем укладено договір строкового банківського вкладу з поповненням № 2075015, відповідно до умов якого банк прийняв від позивача банківський вклад у сумі 50,00 дол. США, який неодноразово поповнювала, на загальну суму 7 500,00 дол. США.

Після операцій за вказаними договорами на поточному картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 в банку залишок коштів становив 89,32 дол. США, а за договором вкладу від 27 листопада 2014 року № 2075015 залишок коштів становив 7 512,91 дол. США.

Відповідно до постанови правління Національного банку України (далі - НБУ) від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «КБ «Надра» було віднесено до категорії неплатоспроможних та 06 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію в особі уповноваженої особи Фонду.

07 травня 2015 року в межах процедури ліквідації банку Фонд через банк-агента АБ «Укргазбанк» виплатив їйвідшкодування за вкладами в загальному розмірі 136 838,34 грн за курсом 17,999763 грн за долар США.

Фонд під час перерахунку суми валютного вкладу, розміщеного у неплатоспроможному ПАТ «КБ «Надра», застосував неправильний курс долара США до гривні, чим зменшив розмір належних їй до сплати сум.

Позивач просила суд стягнути з Фонду суму основного боргу на відшкодування завданого збитку - 39 005,55 грн; три проценти річних з урахуванням індексу інфляції на суму основного боргу - 39 005,55 грн відповідно до розрахунку з 07 травня 2015 року до дня фактичного виконання рішення у справі; суму непрямого збитку (упущеної вигоди) в розмірі 13 % річних - 53 999,84 грн відповідно до розрахунку з 01 листопада 2017 року до дня фактичного виконання рішення у справі та 10 000,00 грн моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року провадження у справі закрито.

Закривши провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені у позові вимоги з урахуванням повноважень відповідача є спором про виконання відповідачем делегованих державою владних управлінських функцій, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року скасовано та направлено справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасувавши ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, керуючись правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16, виходив з того, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Зі змісту позовної заяви не вбачається вимог, які стосувалися б делегованих державою повноважень щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків або ж вимог вкладника, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, які складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер, й відповідно є публічно-правовим спором, що підлягає розгляду в порідку адміністративного судочинства.

Проте предметом позову є стягнення курсової різниці при здійсненні гарантованого державою відшкодування, стягнення трьох процентів річних з урахуванням індексу інфляції та упущеної вигоди, які не поєднуються з вимогами про визнання дій Фонду незаконними, а тому відповідно до статті 21 ЦПК України ці спірні правовідносини не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства, оскільки не містять публічно-правового характеру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року Фонд звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

02 січня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

29 травня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та відступив від правовового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, чим допустив порушення предметної юрисдикції.

Фонд відповідно до Закону є суб`єктом публічного права, тому спір про відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і не є спором у зв`язку з процесом ліквідації банку, а має окремий характер.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, які повноваження здійснює Фонд, та безпідставно скасував ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Суд апеляційної інстанції встановив, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року закрито провадження у справі.

ОСОБА_1 , не погодившись з цією ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Верховний Суд керується тим, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Предметом цього позову є відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, які полягають у встановленні та застосуванні заниженого курсу долара США до гривні при здійсненні виплат гарантованого відшкодування за вкладами в іноземній валюті в неплатоспроможному банку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Верховний Суд виходить з того, що адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, зокрема ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до статті 6 Закону Фонд наділений повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зі змісту позовної заяви не вбачається вимог, які стосувалися б делегованих державою повноважень щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків або ж вимог вкладника, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, які складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер, й відповідно є публічно-правовим спором, що підлягає розгляду в порідку адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом позову є стягнення курсової різниці при здійсненні гарантованого державою відшкодування, стягнення трьох процентів річних з урахуванням індексу інфляції та упущеної вигоди, які не поєднуються з вимогами про визнання дій Фонду незаконними, а тому відповідно до статті 21 КАС України такі спірні правовідносини не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства, оскільки не містять публічно-правового характеру.

Верховний Суд не може погодитися з цим висновком з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Верховний Суд виходить з того, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону).

Спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування) є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд виходить з того, що позивач визначила відповідачем саме Фонд, усі позовні вимоги вона заявила саме до Фонду, а не до банку як сторони відповідного договору.

Позовні вимоги у справі, що розглядається, а саме: стягнення з Фонду суму основного боргу на відшкодування завданого збитку - 39 005,55 грн; трьох процентів річних з урахуванням індексу інфляції на суму основного боргу - 39 005,55 грн; суми непрямого збитку (упущеної вигоди) у розмірі 13 % річних - 53 999,84 грн та 10 000,00 грн моральної шкоди, - випливають із дій Фонду з виплати гарантованого відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, провадження № 14-116/цс19, від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18, провадження № 14-285/цс19, постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17, провадження № 61-31354сво18.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин і відповідно до цього Закону Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на викладене ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище нормам матеріального та процесуального права, принципам та завданням цивільного судочинства, є законною і обґрунтованою, а суд апеляційної інстанції помилково її скасував.

Закривши провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з травня 2015 року до лютого 2018 року (тобто за період після виплати Фондом 22 квітня 2015 року відшкодування за вкладами) звернені до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності його дій, пов`язаних із виплатою ОСОБА_1 відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Такі висновки є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Верховний Суд зазначає, що заява ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2, про закриття касаційного провадження з підстав того, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України не передбачено право на оскарження в касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі, не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції, тому вона підлягає касаційному оскарженню відповідно до статті 389 ЦПК України.

У клопотанні ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

ОСОБА_1 у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не наводить, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, водночас аналіз судової практики з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Відповідно до статті 263 ЦПК України суд касаційної інстанції у цій справі врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 рокускасувати та залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 звільнено від сплати судових витрат, сплачений Фондом судовий збір за подання касаційної скарги - 1 921,00 грн, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасувати, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 рокузалишити в силі.

Судові витрати, понесені Фондом гарантування вкладів фізичних осібза подання касаційної скарги у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик