Справа № 635/8402/19
Провадження № 2/639/771/20
РІШЕННЯ

(заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова

У складі: головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Панікарук В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу № 635/8402/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

15 листопада 2019 року до Харківського районного суду Харківської області звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, моральної шкоди, в якій просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Термолайф» на свою користь заборгованість по заробітній платі 55 622, 81 грн. з компенсацією втраченої її частини у зв`язку із інфляцією за період часу нарахування по день ухвалення судового рішення; стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку починаючи з 23 вересня 2019 року по день ухвалення судового рішення, а також в рахунок моральної шкоди 25 000, 00 грн.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що з 06 липня 2012 року по 23 вересня 2019 року він перебував у фактичних трудових відносинах з відповідачем по справі ПрАТ «Термолайф», займаючи останнім часом посаду вагранника на виробництві.

Наказом №2309/05-к від 23 вересня 2019 року позивача було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначає, що під час перебування у трудових відносинах відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 45 622, 81 року.

Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

УхвалоюХарківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди передано на розгляд Жовтневому районному суду м. Харкова.

Згідно супровідного листа Харківського районного суду м. Харкова від 27.01.2020 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 11.02.2020 року.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди. Призначено судове засідання.

УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2020 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено.

Витребувано у Приватного акціонерного товариства «Термолайф» довідку про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у ПрАТ «Термолайф», а також довідку про розмір середньоденної заробітної плати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 травня 2020 року витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 3 під, 2 пов.) інформацію про доходи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за період з січня 2019 року по вересень 2019 року.

ПозивачОСОБА_1 у судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Термолайф» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за заробітною платою, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком.

У судовому засіданні було встановлено, що з 06 липня 2012 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Термолайф».

Остання займана посада вагранник на виробництві.

Наказом № 2309/05-к від 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 7)

Позивач зазначає, що у день звільнення з ним не було проведено кінцевого розрахунку.

Вважає, що на теперішній час у відповідача перед ним мається заборгованість по заробітній платі у розмірі 55 622, 81 грн., яку він і просить стягнути.

Окрім того, позивач просить стягнути компенсацію втраченої частини заробітку у зв`язку із інфляцією за період часу нарахування по день ухвалення судового рішення; стягнути середній заробіток за весь період затримки остаточного розрахунку починаючи з 23 вересня 2019 року по день ухвалення судового рішення; а також стягнути в рахунок моральної шкоди 25 000, 00 грн.

Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ч.1ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

До фонду додаткової заробітної плати, зокрема, відносяться оплата за невідпрацьований час, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713)

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.

Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

Судом були вжиті заходи стосовно виклику представника відповідача роботодавця, для з`ясування їх позиції по справі, в судові засідання, які призначалися на 10.03.2020 року, 02.04.2020 року, 14.05.2020 року, 12.06.2020 року.

Однак, в усі з призначених судових засідань представник відповідача не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Окрім того, судом на адресу відповідача по справі неодноразово направлялася ухвала про витребування доказів, а саме витребування довідки про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у ПрАТ «Термолайф», а також довідки про розмір середньоденної заробітної плати.

Вказана ухвала не була отримана відповідачем, а отже залишилася невиконаною.

В свою чергу, всупереч вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України позивач також не надав суду належних та допустимих доказів не виплати йому заробітної плати.

З наданого позивачем розрахункового листа не вбачається за який місяць, у якому розмірі, з якої суми та відпрацьованого робочого часу виникла заборгованість та чи залишається вона до теперішнього часу не виплаченою. (а.с. 8)

Окрім того, позивач просив суд стягнути заборгованість у сумі 55 622, 81 грн., тоді як у розрахунковому листі зазначено, що станом на кінець вересня у підприємства обліковується заборгованість у сумі 45 622, 81 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу, що наданий позивачем розрахунковий лист не містить даних щодо особи яка його складала, не містить юридичної адреси підприємства та жодним чином не завірений, тому суд не може надати йому оцінку як доказу по справі.

З довідки пенсійного фонду, яка була витребувана судом, також не вбачається за який місяць та в якому обсязі у відповідача мається заборгованість по заробітній платі.

В зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки останнім не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позову.

З огляду на недоведеність наявності та розміру заборгованості по заробітній платі, суд також позбавлений можливості провести розрахунок компенсації втраченої частини заробітку у зв`язку із інфляцією, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а також вирішити питання про відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з викладеним, позовна заява ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 3, 47, 94, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. ст. 2, 21, 24 Закону України «Про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В силу пункту 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 354 (строки апеляційного оскарження) продовжуються на строк дії такого карантину.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Термолайф», розташоване за адресою: м. Харків, Карачівське шосе, 44.

Повний текст рішення складено 16.06.2020 року.

Суддя В. В. Труханович