Постанова

Іменем України

18 червня 2020 року

м. Київ

справа № 681/44/15-ц

провадження № 61-39051св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем, на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року у складі судді Горщар А. Г. та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем, на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» (далі - ТОВ «Кей-колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0 на суму 14 000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 18 липня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого останній зобов`язався виконати зобов`язання ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором. 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-колект» укладено договір факторингу № 2, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. ТОВ «Кей-колект» зазначало, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, здійснювала погашення заборгованості за кредитом з порушенням порядку і строків, визначених договором, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2013 року утворилась заборгованість.

З огляду на викладене, ТОВ «Кей-колект» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2008 року в сумі 18 299,34 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року, позов ТОВ «Кей-колект» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-колект» загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 299,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 грудня 2014 року складає 288 397,60 грн, з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 11 309,53 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 грудня 2014 року становить - 178 238,19 грн та заборгованість за процентами - 6 989,81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 грудня 2014 року складає - 110 159,41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-колект» судовий збір 1 441,99 грн, а решту суми судового збору у розмірі 1 441,99 грн компенсовано за рахунок держави.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора солідарно з відповідачів, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Крім того, відповідачами не було доведено, що ТОВ «Кей-Колект» не є установою, що має право надавати фінансові послуги у формі факторингу, а також про відсутність у них ліцензії на здійснення валютних операцій.

Також, судом апеляційної інстанції зазначено, що за змістом пункту 2.1 договору поруки поручитель дав свою згоду на внесення будь-яких змін до основного договору, в тому числі й щодо збільшення обсягу відповідальності, внесення таких змін не потребує укладення додаткових договорів до договору поруки. За таких обставин відсутні підстави вважати, що договір поруки припинив свою дію через укладення між банком і позичальником додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 18 липня 2018 року № 0, за умовами якої сторони встановили, що процентна ставка за користування кредитом за певних умов, а саме в разі порушення позичальником кредитної дисципліни, погіршення фінансового стану позичальника встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє за договором.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через адвоката Вичікова В. В. звернулись до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просили суд стягнути з ТОВ «Кей-колект» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 394,00 грн, що становить 41 % від понесених судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року відмовлено представнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в ухваленні додаткового рішення.

Судове рішення мотивовано тим, що постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року залишено без змін, а тому відповідно до статей 141, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції розподіл судових витрат не здійснював.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 через адвоката Вичікова В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У липні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , через адвоката Вичікова В. В. подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про стягнення з ТОВ «Кей-колект» судових витрат у сумі 4 719,00 грн.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року мотивована тим, що суди всупереч вимогам частини другої статті 95 ЦПК України не зобов`язали позивача надати оригінали договору факторингу від 13 лютого 2012 року № 2 та додатку № 1 до нього, а отже відсутні юридичні факти, які підтверджують перехід права вимоги до відповідачів від банку до ТОВ «Кей-колект».

Крім того, апеляційним судом неправильно застосовані норми, викладені в Декреті Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Всі операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності в розумінні статті 1 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є валютними операціями і потребують наявність ліцензії НБУ, якої позивач не отримував.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 517 ЦК України. Оскільки ні відповідачам, ні судам, позивач не надав повного тексту договору факторингу від 13 лютого 2012 року № 2 та підписаного додатку № 1 до цього договору, тобто належних доказів переходу до ТОВ «Кей-колект» права грошової вимоги немає, тому ні на момент звернення позивача до суду, ні на даний час у відповідачів немає передбаченого законом обов`язку щодо виконання зобов`язання новому кредитору.

Касаційна скарга на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував положення підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України. Апеляційний суд не взяв до уваги те, що судом першої інстанції не вирішувалося питання про відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_1 .

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Вичіковим В. В., на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року, та витребувано її матеріали із Полонського районного суду Хмельницької області.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану адвокатом Вичіковим В. В., на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року.

20 вересня 2018 року справа № 681/44/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 липня 2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі в сумі 14 000,00 доларів США строком на 10 років до 17 липня 2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15 % річних. За вказаним договором ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання повернути кредит до 17 липня 2018 року шляхом внесення щомісячних платежів згідно графіка погашення кредиту, що складаються з заборгованості по кредиту та відсоткам. У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів банк має вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту, змінивши при цьому термін повернення кредиту в порядку, визначеному договором. В разі застосування банком права на дострокове повернення кредиту банк повідомляє позичальника про встановлення нового терміну повернення всієї суми кредиту та плати за користування кредитом шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення на адресу позичальника). Терміни дострокового повернення кредиту вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 календарного дня з дати відправлення повідомлення, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку внаслідок зміни адреси або з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку.

Також, 18 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 218098, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника за договором про надання споживчого кредиту від 18 липня 2008 року № 0 у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Підписанням договору поруки поручитель у випадку зміни умов основного договору підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін. Цей договір поруки діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або погашення поручителем зобов`язань в рахунок виконання основного договору.

18 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 18 липня 2018 року № 0, за умовами якої сторони погодили новий графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, а також встановили, що процентна ставка за користування кредитом в разі порушення позичальником кредитної дисципліни, погіршення фінансового стану позичальника встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє за договором.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив фактору своє право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 18 липня 2008 року № 0.

ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01 грудня 2013 року склала 18 299,34 доларів США, що еквівалентно 288 397,6 грн, з яких : 11 309,53 доларів США - тіло кредиту, 6 989,81 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

20 липня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено лист-вимогу ОСОБА_1 про відступлення ТОВ «Кей-Колект» прав вимоги за укладеними договорами та дострокове погашення кредитного договору протягом тридцяти днів у розмірі станом на 01 грудня 2013 року 11 309,53 доларів США - по тілу кредиту, 6 989,81 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами.

Відповідно до вимог пункту 6.2 кредитного договору позичальник зобов`язана достроково сплатити кредитні кошти та проценти за користування кредитом до 30 липня 2015 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У відповідності до частини першої статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року (справа № 6-979цс15). Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу є чинним, а позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі права вимоги на виконання зобов`язання, яке виникає після відступлення клієнтом права вимоги, зокрема, і право нараховувати проценти за користування кредитом, що підтверджуються витягом з додатку № 1 до договору відступлення права вимоги, який належним чином завірений посадовою особою ТОВ «Кей-Колект».

При цьому судами об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 не сплачувала заборгованість за кредитним договором.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що ОСОБА_1 своєчасно не виконала грошового зобов`язання за умовами кредитного договору, не сплачувала заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення солідарно з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року у розмірі 18 299,34 доларів США.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг відноситься до фінансових послуг.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових коштів, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Судами встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, про що державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08 грудня 2011 року видано відповідне свідоцтво. Згідно додатку до цього свідоцтва ТОВ «Кей-Колект» має право здійснювати факторинг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства. За договором факторингу до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти кредитування. Згідно умов договору ОСОБА_1 мала сплачувати банку проценти у валюті кредиту. Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, в розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Враховуючи викладене, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні особами кредитного договору, а не договору факторингу, тому посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, в зв`язку з чим у ТОВ «Кей-Колект» відсутні правові підстави для стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті є необґрунтованими.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відсутні юридичні факти, які підтверджують перехід права вимоги до відповідачів від банку до ТОВ «Кей-колект» є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року позов ТОВ «Кей-колект» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-колект» загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 299,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 грудня 2014 року складає 288 397,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-колект» судовий збір 1 441,99 грн, а решту суми судового збору у розмірі 1 441,99 грн компенсовано за рахунок держави. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника подали апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року залишено без змін,апеляційний суд правильно дійшов висновку про те, що підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає, тому відсутні правові підстави для ухвалення додаткового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем, та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 березня 2018 року, постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 22 травня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська