Справа № 513/149/20
Провадження № 2/513/213/20
Саратський районний суд Одеської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 червня 2020 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Фабрикатор Н.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та відповідачем 24 квітня 2017 року був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою про те, що позивач надав відповідачу в борг 660 доларів США.
Крім того, 25 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується борговою розпискою про те, що позивач надав відповідачу в борг 1280 доларів США.
Строк повернення позики за договорами встановлений до 28 квітня 2017 року. Однак, відповідач до теперішнього часу борг не повернув.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 27, 34), однак до суду не з`явився, не повідомив суд про поважні причини неявки, не надав відзиву. Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с.31).
За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Позивач надав згоду на заочний розгляд справи.
Враховуючи вищевказані обставини та норми закону, суд приходить до висновку наявність умов для заочного розгляду даної справи та ухвалив заочне рішення.
Заслухавши позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З розписки, написаної власноруч відповідачем, вбачається, що 24 квітня 2017 року між сторонами був укладений договір позики на суму 660,00 доларів США, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 28 квітня 2017 року (а.с.17).
З розписки, написаної власноруч відповідачем, вбачається, що 25 квітня 2017 року між сторонами був укладений договір позики на суму 1280,00 доларів США, за умовами якого на відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 28 квітня 2017 року (а.с.18).
У відповідності до ст. ст .83, 95, 96 ЦПК України оригінали розписок були досліджені судом у судовому засіданні та після дослідження повернуті позивачу.
Таким чином, судом встановлено, що у розписках зазначено: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач позичив, строк повернення грошових коштів.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на 26 лютого 2020 року, тобто на день подачі даного позову до суду, відповідач не повернув борг.
В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, викладено правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд приймає вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргових зобов`язань.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.01.2019 року у справі № 373/2054/16 викладений такий правовий висновок.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
За положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що сума боргу за договором позики від 24 квітня 2017 року складає 660 доларів США, за договором позики від 25 квітня 2017 року складає 1280 доларів США.
Проте позивач у позовній заяві просить стягнути суму боргу не в іноземній валюті, а у гривневому еквіваленті станом на день звернення до суду.
Відповідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних від загальної суми боргу в розмірі 3984,79 гривень, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за час прострочення повернення коштів не підлягають задоволенню, оскільки предметом позики є грошові суми в іноземній валюті 660 доларів США та 1280 доларів США, тоді як офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки виплачується у порядку, визначеному ст. 533 ЦК України, тобто з урахуванням офіційного курсу НБУ.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 гривень (а.с. 1).
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 89, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 289, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 202, 509, 526, 533, 610, 611, 612, 625, 629, 635, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плахтіївка Саратського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 20 лютого 2018 року органом 5144, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, зареєстрованого по АДРЕСА_2 , фактично проживаючого по АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області 07 квітня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , суму боргу за договорами позики:
три відсотки річних в загальному розмірі 3984 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 79 копійок;
та судові витрати в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок,
Заочне рішення може бути переглянуто Саратським районним судом за заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, але не пізніше закінчення строку карантину.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після проголошення рішення, а відповідачем - протягом тридцяти з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 19 червня 2020 року.
Суддя А. І. Бучацька