Справа № 766/3498/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020р. Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Зуб І.Ю.,

при секретарі Матієнко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби у Херсонській області про встановлення факту проживання на території України,-

встановив:

Заявник 28.02.2020 року звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви зазначила, що вона після одруження у 1988 році з ОСОБА_2 переїхала та постійно проживає з чоловіком у м. Херсоні в Україні. В шлюбі народила двох дітей. Чоловік та діти є громадянами України. Заявник є громадянкою Російської Федерації та має посвідку на постійне проживання на території України. На даний час бажає отримати паспорт громадянина України, але Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області їй було відмовлено та роз`яснено, що потрібно надати документи, які підтверджують факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Заінтересованою особою надано письмові пояснення по справі зі змісту яких вбачається, що заявник є уродженкою та громадянкою Російської Федерації. У 2000 році отримала дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою на проживання України, як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 . Станом на теперішній час ОСОБА_1 проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання. При зверненні до управління заявнику було повідомлено, що трудова книжка не є належним документом, що підтверджує факт постійного проживання на території України до 24.08.1991р., рекомендовано звернутися до суду для отримання рішення про встановлення факту постійного проживання на території України до ІНФОРМАЦІЯ_3 . При розгляді справи покладаються на розсуд суду.

Заявник та її представник в судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити, з підстав у ній викладених. Заявник зазначила, що народилася в Росії та має громадянство Російської Федерації, отримала паспорт громадянина СРСР по досягненню 16 річного віку. З 1990 року постійно проживає на території України в м. Херсоні. Чоловік та діти є громадянами України. На даний час бажає отримати паспорт громадянина України, але Управлінням Державної міграційної служби України в Херсонській області їй було відмовлено та роз`яснено, що потрібно надати документи, які підтверджують факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року.

Представник Управління державної міграційної служби у Херсонській області при вирішенні справи поклалась на розсуд суду.

Суд, заслухавши заявника та її представника, представника заінтересованої особи, свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

15 серпня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, внаслідок чого останній присвоєно прізвище « ОСОБА_4 », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 13.08.1988 р.(а.с.8).

Трудова книжка серії НОМЕР_2 видана на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджує, що ОСОБА_1 з 16.08.1990 року по теперішній час працює в м. Херсоні (а.с.9-11).

З копії паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_3 НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 громадянка Російської Федерації. В паспорті зроблено відмітку, що Суворовським РВ у м. Херсоні видано посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_5 від 29.04.2016 року (а.с.23).

З посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_1 , громадянка Росії має зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

ОСОБА_1 присвоєно ідентифікаційний номер у ДПІ у м. Херсоні (а.с.25).

Представник заявника о звертався до Суворовського районного відділу у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області з заявою щодо достатності документів та їх відповідності для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, однак, йому було відмовлено, оскільки не надано доказів факту постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України (а.с.20-21).

Свідок ОСОБА_5 засвідчила, що знайома з сім`єю ОСОБА_4 . Працювала на посаді заступника начальника з виховної роботи по поселенню і з осені 1991 року поселяла сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до гуртожитку по АДРЕСА_2 , де проживали приблизно до 2000 року. Свідок приблизно раз на тиждень перевіряла у гортожитку порядок та бачила тих, хто проживає.

Свідок ОСОБА_2 засвідчив, що є чоловіком заявниці. У 1990 році прибули до м. Херсона, мешкали в селищі АДРЕСА_3 , з 1991 року - в гуртожитку по АДРЕСА_4 переїхали до квартири. Весь цей час проживав із заявницею в м. Херсоні.

Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

У випадку повернення в Україну громадян України, які виїхали за межі держави після 24.08.1991р. та 13.11.1991р., набули іноземного громадянства, при цьому громадянство України не припинили, з огляду на положення ст. 25 Конституції України, ст. 2 ЗУ «Про громадянство України» у правових відносинах з Україною вони визнаються виключно громадянами України.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

В ході судового розгляду справи повністю знайшов підтвердження факт, що заявник до 24.08.1991 року постійно проживала на території України, працювала та була зареєстрована у м. Херсоні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Таким чином, аналізуючи викладене суд вважає, що заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а факт постійного проживання заявника на території України до 24.08.1991 року доведеним.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про громадянство України», Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215/2001, ст.ст.12,13,293,315-318,365 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби у Херсонській області про встановлення факту проживання на території України задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на території України станом на 24.08.1991 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст. 354 цього Кодексу продовжується на строк дії такого карантину.

Повний текст судового рішення виготовлено 12.06.2020 року.

СуддяІ. Ю. Зуб