Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

спр. № 336/3553/18

пр. № 2/336/982/20

м. Запоріжжя 15 червня 2020 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Когут С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на будинок, -

В С Т А Н О В И В:

29.06.2018 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на будинок. Позовна заява мотивована тим, що позивачу та відповідачу по справі на праві приватної власності належить житловий будинок у АДРЕСА_1 . Як зазначає позивач, що відповідач по справі тривалий час не проживає у спірному будинку, всі витрати пов`язані з утримання будинку несе позивач, будинок не може бути поділений, до того ж сумісне проживання з відповідачем є неможливим у зв`язку із стійкими неприязними стосунками між сторонами, які виникли через те що ОСОБА_2 замовив вбивство позивачки. Вказані обставини підтверджуються вироком апеляційного суду Запорізької області. Також позивач вказує на те, що ОСОБА_2 повинен сплатити на її користь грошову суму в розмірі 100000 грн., що відповідає вартості частки належного відповідачу будинку. Враховуючи викладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги: припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину в будинку АДРЕСА_1 та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину в будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.11.2018р. суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Голубковою М.А. було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені у повному обсязі.

25.11.2019р. ОСОБА_2 було подано заяву про перегляд заочного рішення.

11.12.2019р. суддею Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Зарютіним П.В. була постановлена ухвала про скасування заочного рішення від 08.11.2018р.

Справа була призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи.

У судове засідання учасники справи не явилися.

За загальним правилом, що закріплене у ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Сторони не надали суду доказів того, що існують обставини, що унеможливили явку у призначене судове засідання.

Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.

Отже, неявка учасників справи в силу ст. 223 ЦПК України не перешкодила проведенню судового розгляду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду судом справи без участі сторін.

При цьому, відповідач проти позовних вимог заперечував та пояснив зокрема те, що

з 12.10.2007р. по 12.02.2018р. він перебував в місцях позбавлення волі, а оскільки жодних доходів не отримував, то відповідно не міг сплатити заборгованість по вироку Апеляційного суду Запорізької області.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 2-253-06 від 21.06.2006 року позивачу ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку у АДРЕСА_1 . Вказане право власності також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12306979 від 27.10.2006 року, зареєстроване в ОП ЗМБТІ за № 30990 в книзі 176.

Згідно вищезазначеного рішення, а також технічного паспорту на житловий будинок 1/2 частина житлового будинку у АДРЕСА_1 належить відповідачу.

Згідно з наявним в матеріалах справи Звітом про оцінку майна від 27.09.2018 р., проведеного суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 - 121080,00 грн.

29.10.2019р. ОСОБА_2 звернувся до оцінювача, згідно зробленої експрес-оцінки, приблизна вартість житлового будинку складає 500 000,00 грн., а не 250 000,00 грн., як зазначав позивач у позовній заяві та у якості доказів надав висновок спеціаліста.

Як вбачається з вироку Апеляційного суду Запорізької області у справі № 1-15/10 від 25.06.2010 року, що ухвалою Верховного суду України від 14.10.2010 року залишено без змін: ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14, п.п.6,11 ч. 2 ст. 115 КК України за організацію готування умисного убивства із корисливих мотивів на замовлення. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_1 30000 грн. моральної шкоди.

Згідно розрахунку заборгованості складеного державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС м. Запоріжжя 02.10.2018 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 складає 53684,91 грн.

Статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ЦК України).

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2).

Аналіз норми статті 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України. При цьому, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено лише за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначений вище висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений в постанові від 16.01.2012 р. у справі № 6-81цс11.

Відповідно до вимог ст.. З66 ЦК України Кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може б) звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

При розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити таке: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користується спільним майном інші співвласники відповідач у справі; чи сплачується іншим співвласником, який володіє чи користується майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможний інший співвласник виплатити позивачу в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар (правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15).

Як встановлено судом, ОСОБА_2 згідно витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, іншого житла, окрім 1/2 частини в будинку АДРЕСА_1 не має.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За таких обставин позбавлення відповідача права власності на спірний будинок потягне за собою позбавлення його конституційного права на житло, що є, на думку суду, неприпустимим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину в будинку АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного будинку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на будинок.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін