головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/1970/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Губерська Наталія Леонідівна, про визнання правочинів недійсними та поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, який обґрунтовує тим, що 22 грудня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року було розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час проживають разом з позивачем.

Під час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_2 було набуто наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , машиномісце № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_3 , машиномісце № НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузову НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .

Таким чином, позивач просить суд: визнати недійсним договір про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 32; визнати недійсним договір дарування квартири від 09 серпня 2016 року укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 1944; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне майно: на частку в розмірі 9/10 квартири АДРЕСА_1 ; на частку в розмірі 9/10 квартири АДРЕСА_2 ; на машиномісце АДРЕСА_5 ; на машиномісце АДРЕСА_6 ; припинити право власності ОСОБА_2 на наступне майно: частку в розмірі 9/10 квартири АДРЕСА_1 ; частку в розмірі 9/10 квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію її частки у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , у сумі 230 884 грн 50 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Губерська Н.Л., про визнання правочинів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції незаконне та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на те, що:

спільне майно подружжя набуте в більшій частині за власні кошти позивача від продажу особистої квартири та в рахунок оплати квартир 46-47 позивач і відповідач ОСОБА_2 сплатили спільні кошти у загальному розмірі 125 000 грн та витратили частину особистих коштів позивача у сумі 509 300 грн., що становить відповідні частки у майні 17 % та 83 % або в ідеальних долях 17/100 та 83/100;

за рахунок власних коштів позивача, отриманих від продажу її особистої квартири, були оплачені машиномісця та автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120»;

позивач не надавала згоди відповідачу на укладання договору позики;

судом першої інстанції не надано правової оцінки договору про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року. Позивач погодилася на фактичне зменшення своєї частики у спільному майні лише заради сина та вказаний договір було укладено, виходячи з інтересів сина. Умови зазначені у нотаріальній заяві від 10 травня 2016 року були виконані позивачем, однак відповідач не виконав свої зобов`язання, діючи умисно, цілеспрямовано з корисливих мотивів, обманним шляхом поділив майно на вигідних йому умовах, заздалегідь не маючи наміру на виконання своєї обіцянки щодо повної передачі майна сину. Отже, відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України договір є недійсним.

позивач зазначала, що про існування вказаної розписки позивачу стало відомо тільки під час розгляду спору про поділ майна у суді, жодних грошових коштів на ремонт квартир відповідач ОСОБА_2 не позичав та не витрачав, останнім не було доведено належними письмовими доказами, що в інтересах сім`ї отримувалася позика для ремонту квартир, жодного чеку, який би підтвердив взаємозв`язок дат отримання позики та понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на ремонт квартир; позивач не надавала згоди на отримання позики та відчуження спірного автомобіля шляхом зарахування зустрічних вимог.

Відповідач скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, направив заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення.

Судом встановлено, що 22 грудня 1990 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року було розірвано.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час проживають разом з позивачем.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, де посилалася на те, що спільне майно подружжя набуте у більшій частині за особисті кошти ОСОБА_1 від продажу власної квартири та просила поділити нерухоме майно з врахуванням відповідних часток у майні подружжя 17 % та 83 % або в ідеальних долях 17/100 та 83/100, та рухоме майно відповідно по Ѕ (а.с. 41-43 т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/22773/15-ц від 17 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2011 року було придбано у власність квартиру номер АДРЕСА_7 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2011 року було придбано у власність машиномісце № НОМЕР_1 , площею 15,90 кв.м., що розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2012 року було придбано у власність машиномісце № НОМЕР_2 , площею 13,40 кв.м., що розташоване в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частині 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини 1 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Разом з тим, як вбачається з вказаного рішення, судом першої інстанції не оцінювалися докази ОСОБА_1 надані на підтвердження того факту, що спільне майно подружжя набуте у більшій частині за її особисті кошти, оскільки за її заявою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року було залишено без розгляду. Отже, презумпція спільності права власності на майно подружжя ОСОБА_1 при розгляді цієї справи не спростована.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, обсяг спільного майна подружжя ОСОБА_5 , про поділ якого заявлена позовна вимога, набутого подружжям за час шлюбу, виходив з того, що під час розгляду спору у суді, дружина та чоловік домовилися про порядок поділу спільного майна, уклавши договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна від 10 травня 2016 року, та згідно з частиною 3 статті 372 ЦК України право спільної сумісної власності подружжя на нього припинилося.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна від 10 травня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстровано у реєстрі за № 32 (а.с. 44-48 т. 1).

Відповідно до пунктів 1.1 -1.4., 2 договору сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , машиномісце № НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_3 машиномісце № 3 у будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до умов договору, сторони дійшли згоди, що: у власність ОСОБА_2 виділяється в натурі однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (п. 4.1 договору) та машиномісце № НОМЕР_2 (п. 4.2 договору) та машиномісце № НОМЕР_1 (п. 4.3 договору), а у власність ОСОБА_1 виділяється в натурі двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (п. 4.4 договору).

А також, сторони домовилися, що укладення договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна від 10 травня 2016 року припиняє спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна (п. 9 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 подарував сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 09 серпня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Губерською Н.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1944.

Таким чином, оскільки на момент звернення до суду з позовом у цій справі, майно, яке позивач вважає спільним майном подружжя та просить поділити, належить на праві приватної власності:

ОСОБА_3 - квартира однокімнатна квартира № 47 ,

ОСОБА_2 - машиномісця № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 ,

ОСОБА_1 - квартира двокімнатна № 46 ,

тому позовні вимоги про поділ майна подружжя підлягають розгляду після спростування позивачем презумпції вказаних вище правочинів - договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна від 10 травня 2016 року та договору дарування від 09 серпня 2016 року, що встановлена статтею 204 ЦК України.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року та договору дарування квартири від 09 серпня 2016 року, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що спірне майно було набуто сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та частково за її власні кошти, що становить відповідно 17 % та 83 % або в ідеальних долях 17/100 та 83/100. Проте, відповідач ОСОБА_2 , діючи умисно, цілеспрямовано та з корисливих мотивів, обманним шляхом поділив майно на вигідних йому умовах.

А також, позивач посилалася на те, що договір про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року підлягає визнанню недійсним на підставі статті 230 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 усвідомлюючи обґрунтованість позовних вимог позивача щодо поділу спільного сумісного майна, діючи умисно, цілеспрямовано та з корисливих мотивів, маючи за мету обманним шляхом поділити це майно на вигідних йому умовах, заздалегідь не маючи наміру на виконання своєї обіцянки в повному обсязі, посилаючись за для людського ока на інтереси сина, повідомивши мені неправдиві обставини щодо комплексу своїх зобов`язань і спотворивши мою волю, забезпечив укладання оспорюваного договору про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року. За відсутності обіцяних обставин позивач би ніколи не уклала з відповідачем ОСОБА_2 оспорюваний договір.

Оскільки, договір про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року є по своїй суті недійсним, відповідач ОСОБА_2 не мав повноважень і на розпорядження квартирою №47 , тому позивач просить визнати недійсним і договір дарування цієї квартири від 09 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання вказаних недійсними договорів, суд першої інстанції виходив з того, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України), а позивачем всупереч цих норм не доведено факту порушення його прав укладеними ОСОБА_2 договорами.

Разом з тим, погодитися з таким висновком суду першої інстанції щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року, колегія апеляційного суду не може.

Як вбачається з оспорюваного договору, ОСОБА_1 є його стороною та заперечує його дійсність на підставах, встановлених статтею 230 ЦК України, посилаючись на її обман ОСОБА_2 , іншою стороною, який повідомив неправдиві обставини щодо комплексу своїх зобов`язань подарувати неповнолітньому сину ОСОБА_3 квартиру №47 і АДРЕСА_10 та АДРЕСА_11 .

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині, посилаючись на загальні норми ЦК України, що регулюють спірні правовідносини щодо недійсності правочинів, та взагалі не встановлював наявність/відсутність обставин, передбачених статтею 230 ЦК України, на які позивач посилався як на правову підставу позову, та з якими закон пов`язує недійсність договору.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно нотаріально посвідченої заяви від 10 травня 2016 року, наданої за місцем вимоги, відповідач ОСОБА_2 заявив, що взяв на себе обов`язок подарувати своєму неповнолітньому сину ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_12 та АДРЕСА_11 . Дії щодо дарування будуть здійсненні після настання наступних обставин: укладення з ОСОБА_1 договору про поділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, надання нею згоди на укладення договору дарування і отримання відповідного дозволу Служби у справах дітей (а.с. 44 т. 1).

10 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна.

Розпорядженнями Шевченківської РДА у м. Києві від 03 червня 2016 року було надано дозволи на прийняття ОСОБА_3 у дар від ОСОБА_2 квартири № 47 і двох машиномісць АДРЕСА_10 та № 4.

Як вбачається з пояснень позивача, після цього ОСОБА_2 , посилаючись на різні причини, незважаючи на неодноразові прохання, почав ухилятися від укладення договору дарування нерухомого майна на користь ОСОБА_3 29 липня 2016 року позивачем було направлено ОСОБА_2 письмову вимогу про невідкладне виконання ним вказаної обіцянки.

09 серпня 2016 року укладений договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири № 47 .

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (частини 1, 2 цієї статті).

Як вбачається з цієї заяви вона була подана 10 травня 2016 року, тобто до укладення з ОСОБА_1 договору про поділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, за наявності не вирішеного цивільного спору у справі №761/22773/15-ц між подружжям за первісним позовом ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Отже, ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок одноосібно розпорядитися спільним майном подружжя, за наявності судового спору про його поділ.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що надана відповідачем ОСОБА_2 нотаріально посвідчена заява від 10 травня 2016 року про взяття на себе обов`язку подарувати певне майно на користь сина, а не на користь колишньої дружини, - не тягне за собою ніяких правових наслідків для останнього та не є підставою, передбаченою статтею 11 ЦК України, з якої у ОСОБА_2 виник обов`язок вчинити певні дії, а у позивача ОСОБА_1 виникло право вимагати від нього вчиненні цих дій.

Відповідно до преамбули оспорюваного договору та пунктів 10, 11 зазначено, що сторони уклали цей договір діючи добровільно, відповідно до власного волевиявлення, що відповідає внутрішній волі, перебуваючи про здоровому розумі, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, а також сторони підтверджують, що жодна з них поставлена даним договором у звичайно невигідне матеріальне становище.

Таким чином, колегія апеляційного суду встановила, позивачем не доведено наявність підстав з якими закон пов`язує визнання недійсним договору відповідно до статті 230 ЦК України, тому у позові в цій частині слід відмовити саме з таких правових підстав.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 09 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то колегія апеляційного суду вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають та враховує таке.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Таким чином, ніхто не має права примусити особу, яка є власником майна, здійснити відчуження такого майна на користь третьої особи, чого вимагає позивач.

Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина 2 статті 719 ЦК України).

Враховуючи положення вказаних норм закону, слід дійти висновку про те, що договір дарування є правомірним правочином за умов, що він не суперечить нормам цивільного законодавства, його було вчинено дарувальником за власного волевиявлення, укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено.

Презумпція правомірності правочину - договору про виділ в натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року, позивачем не спростована.

Як встановлено вище, право спільної сумісної власності подружжя на квартиру №47 припинилося 10 травня 2016 року на підставі договору про поділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, а квартира №47 , якою розпорядився відповідач ОСОБА_2 , належала останньому з на праві приватної власності 10 травня 2016 року на підставі вище вказаного договору.

Колегія апеляційного суду встановила, що позивачем як не стороною оспорюваного правочину не доведено порушення її права на розпорядження спільною власністю - вказаною квартирою, оспорюваний договір є правомірним, не суперечить нормам цивільного законодавства, його було вчинено дарувальником за власного волевиявлення, укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права приватної власності: на частку у розмірі 9/10 відповідно квартир № 46 та № 47 , на машиномісця №№ 3,4 , а також припинити право власності ОСОБА_2 на частку в розмірі 9/10 відповідно квартир № 46 та № 47 , то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції з урахуванням рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/22773/15-ц від 17 жовтня 2016 року, вважав, що спірне майно було набуте сторонами у шлюбі і є їх спільним майном, тому позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на частки квартир та машиномісця, як її особистого майна, не відповідають вимогам законодавства та доказам, які містяться в матеріалах справи.

Про те, погодитися з такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Оскільки, позивачем не доведено недійсність договору про виділ у натурі частки із спільного нерухомого майна від 10 травня 2016 року та договору дарування квартири від 09 серпня 2016 року, тому спірне майно належить на праві приватної власності: ОСОБА_3 - квартира однокімнатна квартира № 47 , ОСОБА_2 - машиномісця № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 - квартира двокімнатна № 46 , внаслідок чого колегія апеляційного суду, встановивши, що право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно припинилося 10 травня 2016 року, вважає, що підстави для визнання його спільним майном подружжя та поділу, - відсутні, і саме з цих правових підстав треба відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 компенсації частки позивача у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , у сумі 230 884 грн 50 грн., то колегія апеляційного суду враховує таке.

Звертаючись з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсації її частки у вартості автомобіля марки, позивач посилалася на те, що 11 січня 2008 року у зв`язку з відсутністю спільних заощаджень подружжя позивач була вимушена продати свою власну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 , за ціною 1 210 525 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11 січня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 58.

За рахунок частини її особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири, та із залученням кредитних коштів на підставі договору купівлі-продажу №6571/02/08 від 02 лютого 2008 року, укладеного між Підприємством з іноземними інвестиціями «Тойота-Україна» і ОСОБА_2 , був придбаний автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», державний номерний знак НОМЕР_4 , загальною вартістю 313 200 грн. Вказаний автомобіль, який було придбано за спільні кошти подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача, тому вона має право на грошову компенсацію від продажу автомобіля у розмірі Ѕ від вартості автомобіля.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що за рахунок особистих коштів та з додатковим залученням кредитних коштів, придбав автомобіль. Кредит, який був отриманий для придбання вказаного автомобіля, був сплачений відповідачем у повному обсязі у 2012 році.

В інтересах сім`ї, а саме: для ремонту квартир, 05 травня 2010 року відповідачем ОСОБА_2 було отримано позику від ОСОБА_6 у розмірі 50 000 дол. США з терміном повернення до 05 травня 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Оскільки, до розлучення взяті на себе в інтересах сім`ї зобов`язання відповідач ОСОБА_2 не виконав, 15 липня 2015 року в рахунок погашення вказаного боргу ним було передано автомобіль, відповідно до акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15 липня 2015 року.

На підтвердження вказаних доводів, відповідачем ОСОБА_2 надано розписку від 05 травня 2010 року та Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15 липня 2015 року.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач зазначала, що про існування вказаної розписки позивачу стало відомо тільки під час розгляду спору про поділ майна у суді, жодних грошових коштів на ремонт квартир відповідач ОСОБА_2 не позичав та не витрачав, останнім не було доведено належними письмовими доказами, що в інтересах сім`ї отримувалася позика для ремонту квартир, жодного чеку, який би підтвердив взаємозв`язок дат отримання позики та понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на ремонт квартир; позивач не надавала згоди на отримання позики та відчуження спірного автомобіля шляхом зарахування зустрічних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем будь-яких доказів на спростування вказаних відповідачем ОСОБА_2 обставин щодо витрачання коштів, отриманих від продажу автомобіля, на виконання зобов`язань в інтересах сім`ї , - надано не було, та вважав, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача компенсації половини вартості цього автомобіля.

При цьому, суд першої інстанції посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 листопада 2015 року у справі №6-2333цс15.

Про те, погодитися з такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірний автомобіль набутий відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачем, помилково вважав, що саме позивач ОСОБА_1 повинна доводити, що спірне майно набуте, в тому числі і за її кошти, доводити джерело набуття спірного майна, а також мету його придбання.

А також, суд першої інстанції не врахував, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі під час шлюбу. А тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, а саме на відповідача ОСОБА_2 . Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_2 було набуто автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120», 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузову НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 . Титульним володільцем вказаного майна є відповідач ОСОБА_2 .

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що відповідно до пункту 12 договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна від 10 травня 2016 року сторони стверджують, що будь-якого іншого рухомого або нерухомого майна, яке було би їхньою спільною сумісною власністю і підлягало поділу між ними, немає, будь-яких претензій сторони один до одного не мають.

Разом з тим, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна стосувався лише майна, що в ньому зазначене і щодо якого виник спір, а презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, встановлена законом та не може бути спростована договором.

Як вбачається з матеріалів справи, між підприємством з іноземними інвестиціями «Тойота-Україна» та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу № 6571/02/08 від 02 лютого 2008 року, відповідно до якого відповідачем ОСОБА_2 набуто у власність автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 120» номер кузова НОМЕР_3 вартістю 313 200 грн (а.с. 38-40 зворот т. 1).

Як вбачається з розписки від 05 травня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 400 000 грн., що еквівалент 50 000 доларів, для проведення ремонту в квартирах №№46,47 та зобов`язувався повернути в термін до 05 травня 2013 року (а.с. 218 т. 1).

Відповідно до пункту 1.1. Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15 липня 2015 року ОСОБА_2 визнає перед ОСОБА_6 своє зобов`язання сплатити кошти у сумі 1 100 000 грн., що складає еквівалент 50 000 доларів США, яке виникло на підставі договору позики від 05 травня 2010 року.

Відповідно до пункту 1.2. Акту про зарахування зустрічних однорідних вимог від 15 липня 2015 року ОСОБА_6 визнає перед ОСОБА_2 своє зобов`язання сплатити кошти у сумі 440 000 грн., що складає еквівалент 20 000 доларів США, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120» державний номерний знак НОМЕР_4 від 27 листопада 2014 року (а.с. 219 т. 1).

Управління державної автомобільної інспекції Головного управління в місті Києві МВС України листом № 10/19125 вх від 21 вересня 2015 року повідомило, що згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАІ м. Ки/ва та НАІС ДДАІ МВС України, транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 120» державний номерний знак НОМЕР_4 , що був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 , 27 листопада 2014 року було перереєстровано на нового власника ОСОБА_6 (а.с. 57 т. 1).

Відповідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу від 28 жовтня 2016 року, виконаного Київським експертно-дослідним центром ринкова вартість автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_3 , д.н. знак НОМЕР_4 складає 461 769 грн (а.с. 87-114 т. 1).

Оцінивши подані відповідачем ОСОБА_2 докази, колегія апеляційного суду вважає, що відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження доводів, наведених у відзиві на позовну заяву, не надано жодних доказів, що спірне майно придбане за рахунок особистих коштів та джерело їх походження, укладання кредитного договору на придбання автомобіля та його сплату відповідачем у повному обсязі у 2012 році, а також будь-яких доказів щодо використання грошових коштів, отриманих у позику, саме в інтересах сім`ї для проведення ремонту.

Колегія апеляційного суду також звертає увагу на те, що відповідач не оспорював ринкову вартість автомобіля, що визначена вказаному у Звіті про оцінку колісного транспортного засобу, та не надав доказів на спростування її розміру.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що позовні вимоги про стягнення компенсації частки позивача у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», номер кузова НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , у сумі 230 884 грн 50 грн., підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення скасування з ухваленням нового - про задоволення позову в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення єневідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином з урахуванням задоволених позовних вимог у розмірі 230 884 грн 50 коп., з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню користь позивача судовий збір у розмірі 2 308 грн 84 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції та у розмірі 3 463 грн 26 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію її частки у вартості автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120» номер кузова НОМЕР_3 у сумі 230 884 грн 50 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 308 грн 84 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 463 грн 26 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_14 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_15 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття, з урахуванням пункту 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 червня 2020 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина