КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 червня 2020 року місто Київ

Справа №757/35482/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Журавського В.В., від 27 серпня 2019 року (повний текст рішення складено 05 вересня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з наведеним позовом та просив стягнути з ПрАТ «СК «Альфа Страхування» відшкодування шкоди, пов`язаної з витратами на лікування у розмірі 33999, 05 грн, відшкодування за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 1740 грн, відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я у розмірі 1786,95 грн.

Позов обґрунтовував тим, що 18 липня 2015 року близько 04 години на проїзній частині 3 км + 442 км автодороги «Бориспіль-Золотоноша» відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння керував автомобілем марки «УАЗ 3163-034», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині. В цей час у салоні автомобіля перебували пасажири: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та він. Під час руху по зазначеній проїзній частині ОСОБА_2 , проявляючи злочинну недбалість у порушення п.10.1 ПДР України, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Peugeot 308», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 .

Внаслідок зіткнення пасажири автомобіля марки «УАЗ 3163-034», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події, ОСОБА_6 померла в приміщенні Бориспільської ЦРЛ, а він отримав тяжкі тілесні ушкодження. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження. В подальшому постановою про закриття кримінального провадження від 09 липня 2016 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного.

Пояснив, що станом на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «УАЗ 3163-034», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Альфа Страхування» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3485016. У зв`язку з цим звернувся до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування. Незважаючи на це, станом на час пред`явлення позову до суду ПрАТ «СК «Альфа Страхування» рішення про здійснення страхового відшкодування або рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування не прийняло.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Лабика Р.Р., з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив, рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважав, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Свій відзив на апеляційну скаргу подало ПрАТ «СК «Альфа Страхування». Просило відмовити в задоволені апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у даній справі ціна позову становить 37 526,00 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає що скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову, міськрайонний суд з виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що кримінальне провадження № 0000587, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, завершене та за його наслідками прийняте відповідне рішення, а тому пред`явлення позову до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» є передчасним.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

18 липня 2015 року ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «УАЗ 3163-034» реєстраційній номер НОМЕР_1 здійснив виїзд на зустрічну смугу автодороги «Бориспіль-Золотоноша», де допустив зіткнення з автомобілем марки «Peugeot308», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_7 придбав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/3485016, що діяв до 31 жовтня 2015 року (а.с. 120).

Відповідно до якого цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «УАЗ 3163-034» реєстраційній номер НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «СК «Альфа Страхування».

07 серпня 2015 року ОСОБА_7 подав заяву до ПрАТ «СК «Альфа Страхування», у якій стверджував, що залишив автомобіль на території пилорами разом з ключами і документами на нього і ліг спати. Вранці його розбудили й повідомили, про те, що відбулося ДТП за участю належного йому автомобіля та попросили його приїхати до місця ДТП та забрати свої документи (а.с. 56-57).

12 квітня 2016 року представник позивача звернувся до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та виплату страхового відшкодування (а.с. 10-11)

31 липня 2017 року ПрАТ «СК «Альфа Страхування» здійснило розрахунок страхового відшкодування та склало страховий акт № 1295.609.15.05.01 від 31 липня 2017 року (а.с.73-74).

Станом на час судового розгляду ПрАТ «СК «Альфа Страхування» рішення щодо виплати чи відмови у виплаті страхового відшкодування не прийняло.

18 березня 2017 року ПрАТ «СК «Альфа Страхування» звернулася до Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області з заявою про вчинення злочину за ст. 356 КК України.

Зі змісту заяви вбачається, що в період з 14 липня 2015 року по 18 липня 2015 року невстановлена особа самовільно, всупереч установленому законом порядку, розпорядилася належним гр. ОСОБА_7 автомобілем.

28 грудня 2017 року поставою слідчого СВ Бориспільського ВПГУ НП в Київській області лейтенанта поліції Бойко К.Р. кримінальне провадження №0000587 за заявою ПрАТ «СК «Альфа Страхування» було закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину.

03 квітня 2018 року ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області, складі слідчого судді Кабанячого Ю.В. вказану постанову слідчого скасовано.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно п. 32.1. ст. 32 Закону № 1961-IV, страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Згідно з п.п. в) п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», (далі Пленуму) особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК).

Відповідно до п. 17 Пленуму, необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК.

Згідно з ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та, за наведених обставин, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався в обґрунтування свого позову.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилкового посилання міськрайонним судом в мотивувальній частині судового рішення на абз. 2 п. 36.2. ст. 36 Закону № 1961-IV та вважає за можливе виключити дану вказівку з мотивувальної частини рішення суду.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції, тому в решті судове рішення, на думку колегії суддів слід залишити без змін.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 13 ст. 7 , ст. 367, п. 2) ч. 1 ст. 374, ч. 4 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2019 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на абз. 2 п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Оскільки розгляд справи проведено без повідомлення (виклику) учасників справи, касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках встановлених ст. 389 ЦПК України.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура