Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 640/13156/18

провадження № 61-7314св19

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Експерт-2012»,

треті особи: Київський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2018 року у складі судді Бородіної Н. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт-2012» (далі - ТОВ «Експерт-2012»), треті особи: Київський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Київський ВДВС ГТУЮ у Харківській області), публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), у якому просив визнати недійсним звіт від 02 листопада 2016 року про оцінку квартири АДРЕСА_1 , складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт-2012» у рамках виконавчого провадження за виконавчим листом № 2018/2-165/11/08, виданим Київським районним судом м. Харкова від 18 січня 2012 року.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову.

Заява мотивована тим, що реалізація чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 за оціночною вартістю, яка оскаржується, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про визнання недійсним звіту про оцінку майна.

При цьому ОСОБА_1 посилався на те, що ринкова вартість квартири становить 3 560 180, 00 грн, що суттєво відрізняється від вартості, визначеної у виконавчому провадженні. У випадку реалізації вказаної квартири за ціною 1 631 760, 00 грн його майнові права будуть порушені.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд до вирішення справи по суті зупинити передачу на реалізацію (на електронні торги) арештованого майна, а саме: чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня

2018 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Зупинено передачу арештованого майна АДРЕСА_1 на реалізацію.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивована тим, що враховуючи негативний вплив і наслідки можливого відчуження майна за ціною, яка є спірною, що в подальшому унеможливить ефективний захист прав позивача, наявні правові підстави для забезпечення позову.

Крім того, суд вважав, що задоволення заяви про забезпечення позову не порушує прав банку у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки захід забезпечення позову має тимчасовий характер і діє до прийняття рішення, яким закінчується розгляд справи по суті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 квітня 2019 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. При цьому посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У квітні 2019 року цивільна справа № 640/13156/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули належної уваги на порушення прав та законних інтересів інших осіб, зокрема, банку, чим створили перешкоду у задоволенні законних вимог у виконавчому провадженні шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з чим суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, порушив баланс законних прав сторін спору та принцип правомірного обмеження інтересів протилежної сторони.

Судами не надано належної оцінки обставинам, що мають значення для справи, зокрема, тому факту, що боржник понад 11 років ухиляється від виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості, а заява про забезпечення позову базується виключно на особистій думці ОСОБА_1 без належного обґрунтування.

Крім того, судами проігноровано факт зловживання заявником процесуальними правами, що передбачено статтею 44 ЦПК України, та не надано належної правової оцінки тому, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з аналогічною позовною заявою та заявою про забезпечення позову з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

08 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав є співмірним та таким, що потребує застосування.

Короткий зміст відповіді на відзив

30 травня 2019 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив банк просить задовольнити касаційну скаргу, посилаючись на систематичне затягування позивачем судового процесу, що призводить до надмірно тривалого розгляду справи і порушення розумних строків розгляду по суті.

Короткий зміст заперечення на відповідь на відзив

10 червня 2019 року та 02 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення на відповідь на відзив, у яких просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки банк не спростував висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, ухвалених із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції знаходиться провадження по виконанню рішення суду на підставі виконавчого листа № 2018/2-165/11/08, виданого Київським районним судом м. Харкова від 18 січня 2012 року, про звернення стягнення на іпотечне майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах за ціною визначеною на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до звіту про оцінку майна, проведеного експертом ТОВ «Експерт-2102» в рамках виконавчого провадження № 31984853, початкова ціна продажу становить 2 039 700,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга частково підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно із пунктом 5 частини першої та частини третьої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому стаття 150 ЦПК України, в редакції на час подання заяви та розгляду клопотання про забезпечення позову передбачає серед інших зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту або/та зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

Зазначена норма процесуального права знаходиться у розділі позовного провадження на передбачає забезпечення саме позову, і не може розповсюджуватись на будь які інші судові провадження.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, ОСОБА_1 вказував, що реалізація чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 за оціночною вартістю, яка оскаржується, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про визнання недійсним звіту про оцінку майна.

У своїх заявах про забезпечення позову позивач просив зупинити передачу на реалізацію арештованого майна ( а.с.36-38 т. 1), однак позову про визнання права власності або позову про оскарження виконавчого документа ним пред`явлено не було і спосіб забезпечення позову не відповідає передбаченим статтею 150 ЦПК України способам забезпечення позовів.

При цьому застосування інших заходів забезпечення позову у порядку зазначеної статті ( п. 10) застосовуватись не можуть.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку.

У частині п`ятій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.

Оскарження результатів вартості чи оцінки майна не є за своєю суттю позовом спрямованим на захист цивільного права. А тому, до цих процесуальних правовідносин не можуть застосовуватись положення забезпечення позову.

Разом з тим, частиною першою статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа або зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення реалізації майна судом у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення. При цьому зупинення виконавчих дій здійснюється за постановою державного або приватного виконавця.

Таким чином, законом передбачено зупинення виконавчого провадження за постановою державного або приватного виконавця у випадку зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути здійснено стягнення. При цьому принципи розумності, обґрунтованості і адекватності також повинні застосовуватись при зупиненні судами реалізації арештованого майна, оскільки таки заходи можуть бути застосовані учасниками виконавчого провадження також з метою незаконного зупинення здійснення виконавчих дій.

Суд першої інстанції не звернув належної правової уваги на те, що визнання недійсною оцінки вартості майна саме по собі не призводить до зупинення реалізації арештованого майна, а тому не слугує попередженню потенційних труднощів у подальшому виконанні такого судового рішення, ухваленого у позовному провадженні.

Суд не дослідив обставини, які повинні бути враховані на етапі дослідження заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а саме: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, порушеного з підстав непогодження та оскарження оцінки майна, не врахували співмірності вимог клопотання про забезпечення позову заявленим вимогам та їх обґрунтуванню , не з`ясували наявність чи відсутність належного боржнику іншого майна, якщо таке майно може бути реалізовано на виконання судового рішення, яке набуло чинності.

Апеляційний суд наведених помилок суду першої інстанції не усунув, оскільки перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Дослідження зазначених обставин справи має значення для правильного вирішення справи.

З огляду на те, що вказані обставини судами не встановлено, оскаржувані судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що судами проігноровано факт зловживання заявником процесуальними правами, що передбачено статтею 44 ЦПК України, та не надано належної правової оцінки тому, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з аналогічною позовною заявою та заявою про забезпечення позову з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У пункті 3 частини першої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. При цьому учасники справи зобов`язані, зокрема, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (пункт 6 частини другої статті 43 ЦПК України).

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд із метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE, № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE, № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав іншої особи.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, виконання судового рішення є порушенням частини першої статті 6 Конвенції.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на тривале невиконання боржником рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня

2012 року у справі № 2018/2-165/11/08 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України`заборгованості за кредитним договором на загальну суму 295 027,58 США, що еквівалентно 2 325 963, 97 грн та пеню в розмірі 146 239, 45 грн, та перебуває на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, чи є зловживанням процесуальними правами, що спрямоване на свідоме, невиправдане затягування судового процесу, факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до суду з аналогічною позовною заявою та заявою про забезпечення позову з метою невиконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

З огляду на вищевикладені вимоги норм процесуального права, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав, передбачених статтями 149, 150, 153 ЦПК України для задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі, є передчасними.

Оскільки суд апеляційної інстанції неналежним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, справа підлягає передачі на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно встановити та надати оцінку наведеним у постанові обставинам.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк Украйни» задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 березня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик