Провадження № 2/161/228/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої - судді Пушкарчук В.П.,

з участю секретаря судового засідання Загоровської І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки житлового будинку в натурі із майна, що є у приватній спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про виділення частки житлового будинку в натурі із майна, що є у приватній спільній частковій власності.

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.03.2012 року, в реєстрі за № 452 позивачу належить 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інша 2/5 частини житлового будинку належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2013 року, в реєстрі за № 954.

Враховуючи, що спірний житловий будинок належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності, при цьому її частина є фактично відокремленою квартирою, просить виділити в натурі 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічного паспорту.

Ухвалою суду від 02.08.2019 року відкрито провадження у справі, призначено справу на 09.09.2019 року до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 02.08.2010 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розмішені за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено іншим особам вчиняти будь які дії щодо вказаного будинку.

27.08.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки житлового будинку в натурі із майна, що є у приватній спільній частковій власності. В обгрунтування відзиву відповідач зазначив, що згідно відомостей з інвентарної справи на домоволодіння, житловий будинок є двохквартирний, і відповідно позивачу належить квартира АДРЕСА_2 та у його володінні та користуванні перебувають конкретні приміщення, а також відповідачу належить квартира АДРЕСА_3 та у її володінні та користуванні перебувають відповідні приміщення. Кожна з квартир мають окремі виходи та співвласники будинку не мають житлових приміщень у загальному користуванні. Фактично це є ізольовані житлові приміщення (квартири), що перебувають у володінні та користуванні кожного із співвласників окремо протягом тривалого часу. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Як вбачається з технічного паспорта на спірний житловий будинок в об`єкті нерухомого майна як позивачем та і відповідачем здійснено самочинно, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудову будинку, зроблено капітальну прибудову (надбудову), внаслідок чого виникли нові приміщення, змінилося призначення та площа приміщень, збільшилась загальна та житлова площа будинку. А тому відсутні правові підстави для задоволення позову про поділ (виділ) частки з житлового будинку, оскільки не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Позивач, не погодившись з наданим відповідачем відзивом, подав відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити в повному об`ємі.

Ухвалою суду від 31.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано 10-ти денний строк для усунення недоліків. У встановлений судом строк недоліки позивачем усунені, а тому розгляд справи продовжено.

Ухвалою суду від 22.01.2020 року в задоволенні клопотання представника позивача щодо призначення судово будівельно технічної експертизи відмовлено.

Ухвалою суду від 22.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розгляд справи призначався неодноразово, зокрема:18.02.2020 року, 09.03.2020 року, 17.03.2020 року, 22.04.2020 року, 25.05.2020 року проте щоразу відкладався, в тому числі по причині введення на усій території України карантину згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 р. № 211.

Будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи у судове засідання 09.06.2020 року не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Суд дійшов висновку про залишення без задоволення письмового клопотання представника позивача адвоката Вічинюка А.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином з таких підстав.

Клопотання адвоката Вічинюка А.А. не мітить конкретизації, що саме у період введення карантину йому як адвокату перешкодило прибути в судове засідання 09.06.2020 року і у зв`язку з якими обставинами присутність у судовому засіданні сторони позивача має бути обов`язковою. При цьому судом враховано, що з 11.05.2020 року знято обмеження щодо припинення роботи адвокатів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Пунктом Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.03.2012 року, в реєстрі за № 452 ОСОБА_1 належить 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інша 2/5 частини житлового будинку належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2013 року, в реєстрі за № 954.

В судовому засіданні судом оглянуто і досліджено матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також технічний паспорт на житловий будинок, виготовлений 19.03.2012 року КП «Волинське ОБТІ» на замовлення ОСОБА_1 , а також технічний паспорт на житловий будинок, виготовлений 05.09.2016 року КП «Волинське ОБТІ» на замовлення ОСОБА_2 , з яких вбачається, що в домоволодінні наявні самочинно збудовані, реконструйовані, переплановані будівлі та приміщення, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні співвласників, а саме:

в частині, якою користується ОСОБА_1 :

- прибудова а7-2 із збільшенням загальної площі будинку, в якій розташовані коридор 1-1 площею 10,6 кв.м.; кухня 1-2 площею 8,3 кв.м.; коридор 1-6 площею 13,0 кв.м.; санвузол 1-7 площею 10,6 кв.м.;

- прибудова б2 площею 11,4 кв. м.

в частині, якою користуються ОСОБА_2 :

- прибудова а8-2 із збільшенням загальної площі будинку, в якій розташовані коридор 2-1 площею 3,3 кв. м.; кухня 2-2 площею 9,7 кв.м.; частина холу 2-6 площею 17,5 кв.м., ванна 2-7 площею 9,5 кв.м.

Одночасно, матеріали інвентарної справи не містять відомостей про прийняття в експлуатацію вищевказаних самовільних прибудов, інших доказів щодо узаконення самовільних прибудов, суду не надано.

При цьому як сторона позивача та і відповідача не заперечувала та визнавали факт наявності самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих будівель та приміщень, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні співвласників.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 361/4685/17, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 року у справі № 750/4445/17; постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 року у справі № 127/26186/16-ц, постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року у справі № 334/4070/17, постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.09.2019 року у справі № 2-7010 та постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 556/1611/15-ц.

Оскільки матеріали інвентаризаційної справи не містять відомостей щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих будівель та приміщень, в кожній з частин, які знаходяться в користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інших доказів щодо узаконення самовільних прибудов, суду не надано, суд дійшов висновку про неможливість здійснити позивачеві виділ в натурі 3/5 частин у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Також відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2019 року, у разі набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 181, 316, 317, 356-358, 364, 376 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77-81, 82, 95, 141, 158, 223, 228, 229, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки житлового будинку в натурі із майна, що є у приватній спільній частковій власності - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2019 року, а саме:

- зняти арешт з житлового будинку та господарських споруд, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зняти заборону іншим особам вчиняти будь які дії щодо житлового будинку та господарських споруд, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 11 червня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П.Пушкарчук