Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 367/836/18

провадження № 61-20963св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Журби С. О., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом стягнення з останнього грошових коштів в сумі 65 877 грн та 8 600 доларів США за курсом до відповідної іноземної валюти, установленим Національним банком України на день ухвалення рішення, а також покласти на відповідача судові витрати, понесені позивачем.

Свої вимоги мотивувала тим, що 12 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі - продажу квартири, приміщення № Д-3 загальною площею 38 кв. м, що знаходиться на цокольному поверсі в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами цього договору сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк, не пізніше IV кварталу 2013 року, але не пізніше 31 грудня 2013 року, укласти основний договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором.

На виконання умов попереднього договору вона сплатила відповідачу 65 877,00 грн та 8 600 доларів США.

Оскільки основний договір купівлі-продажу повинен бути посвідченим нотаріально, то і попередній договір від 12 квітня 2013 року, укладений між ними, теж підлягав нотаріальному посвідченню. Проте сторонами договору не дотримано обов`язкової нотаріальної форми його посвідчення, даний правочин є нікчемним, а все одержане на підставі цього правочину підлягає поверненню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано нікчемним правочин, а саме: попередній договір, укладений 12 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Застосовано наслідки нікчемності правочину, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 285 091 гривень та судові витрати в сумі 3 115,79 гривень.

Суд першої інстанції виходив із того, що укладений 20 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попередній договір нотаріально посвідчений не був, у зв`язку з чим визнав його нікчемним. При цьому, суд урахував, що на момент укладення попереднього договору у ОСОБА_2 було відсутнє свідоцтво про право власності на квартиру на АДРЕСА_1 , оскільки будинок перебував на стадії будівництва.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 на виконання умов нікчемного правочину - попереднього договору від 12 квітня 2013 року, тому застосував наслідки нікчемності правочину, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 285 091 грн, що складається з 65 877 грн та 219 214 грн (що є еквівалентом 8 600 доларів США).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 4 673,69 грн.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із пропуску позивачем позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Довідавшись про порушення свого права 28 листопада 2015 року та, маючи намір врегулювання спору в досудовому порядку, вона (позивач) звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення отриманих ним коштів за попереднім договором купівлі- продажу квартири від 12 квітня 2013 року у строк до 12 грудня 2015 року. Тому фактично порушення її прав на повернення безпідставно отриманих коштів почалося з 13 грудня 2015 року й, звернувшись з позовом до суду у січні 2018 року, вона не пропустила позовну давність.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_2 подав відзив, у якому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину.

Витребувано із Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу № 367/836/18.

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2020 року справу № 367/836/18 призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Обставини справи

Суди встановили, що 20 квітня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали попередній договір.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше кінця IV кварталу 2013 року (але не пізніше 31 грудня 2013 року) укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири за адресою: АДРЕСА_1 у нотаріальній формі та на умовах визначених цим договором.

Згідно з пунктом. 2.1 вказаного договору на підтвердження наміру придбати об`єкт нерухомості та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору кошти в сумі 65 877 грн, що є еквівалентом суми 8 103 доларів США. До 05 травня 2014 року покупець зобов`язується сплатити грошові кошти, що є еквівалентом 9 852 доларів США. Ця сума повинна бути сплачена, починаючи з 01 липня 2013 року, частинами щоквартально з 01 до 05 числа поточного місяця розрахунку сумами не менш, ніж еквівалент 2 463 доларів США.

Також суди встановили, що попередній договір не був нотаріально посвідчений.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що оскільки сторонами договору не дотримано обов`язкової нотаріальної форми його посвідчення оспорюваний правочин є нікчемним і все одержане на його підставі підлягає поверненню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки укладений 20 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попередній договір не був нотаріально посвідчений, тому він є нікчемним та вважав за необхідне застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти, отримані на підставі нікчемного договору.

Апеляційний суд скасував рішення місцевого суду та, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, відмовив у позові у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено відповідачем, та послався на те, що для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину перебіг позовної давності починається від дня, коли почалося виконання даного правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, виходячи з такого.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про нікчемність укладеного між сторонами 20 квітня 2013 року попереднього договору, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, правильно вважав, що перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за цим правочином розпочався з 20 квітня 2013 року, тобто з моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв грошові кошти в сумі 65 877,00 грн.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18), від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-14687св19).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що порушення її права на повернення отриманих відповідачем коштів за попереднім договором розпочалося з 22 грудня 2015 року, тому позовну давність вона не пропустила, є безпідставними, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України, якою встановлений перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук