Номер провадження 2/504/379/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2020смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючої - судді Вінської Н.В.,

секретаря - Сухіна Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в смт.Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення зобов`язання та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та просив суд припинити договір доручення, укладений 08 червня 2015 року між ним та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 3222,66 дол. США, що за курсом НБУ на час пред`явлення позову еквівалентно 86 786,23 грн. Пред`явлені вимоги мотивував тим, що 08 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав від нього 3000 дол. США для придбання автомобіля строком до 30 червня 2015 року, про що ОСОБА_2 власноручно написав розписку. У встановлений строк - 30 червня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку, не придбав автомобіль на користь ОСОБА_1 та не передав його позивачу. Після закінчення строку виконання зобов`язання позивач неодноразово вимагав від відповідача придбати автомобіль або повернути 3000 дол. США. Відповідач обіцяв виконати взяти на себе зобов`язання, але у січні 2017 року перестав брати трубку та виключив телефон. У зв`язку з чим 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Таїровського ВП Київського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській Області з заявою про злочин щодо вчинення відповідачем шахрайських дій по заволодінню належними йому грошовими коштами в розмірі 3000 дол. США, яка була зареєстрована у ЄРДР 26 вересня 2017 року. Оскільки на даний час боргове зобов`язання ОСОБА_2 добровільно не виконано, за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач вимушений звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву якою просив розглядати цивільну справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк він не подав, заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Про дату та час судового засідання повідомлявся своєчасно, належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою його реєстрації

Враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судовим розглядом встановлено, що 08 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 3000 доларів США на придбання автомобілю строком до 30 червня 2015 року, про що надав письмову розписку (а.с.6).

21 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про скоєння ОСОБА_2 злочину передбаченого ст. 191 КК України та 26 вересня 2017 року відомості за заявою ОСОБА_1 було внесено до ЄРДР за №0002523 з попередньою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України (а.с.9-10);

Оцінивши наявні у справі докази суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, належним чином не обґрунтованими, а як наслідок не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено протиправності дій відповідача, а саме до позову не додано результатів здійснення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0002523. Крім того позивачем не надано доказів невиконання відповідачем домовленостей досягнутих з позивачем та власне не надано доказів досягнення всіх його суттєвих умов договору доручення.

Не надано в розпорядження суду також довіреності на ім`я ОСОБА_2 якою б позивач уповноважив відповідача на придбання в його інтересах автомобілю та здійснення усіх необхідних для цього юридичних дій, що є обов`язковою умовою договорів доручення, згідно до ч. 1 ст. І007 ЦК України.

Згідно зі ст.4. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч,2 ст. 11 ЦК У країни, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Положеннями ст, 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно з ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Положеннями ч. 1 ст. 1004 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Частино 1 статті 1007 ЦК України визначено обов`язок довірителя видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, суд зазначає, що встановленим в ході судового розгляду можливе вважати лише обставину надання відповідачем ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів на покупку автомобіля у розмірі 3000 (трьох тисяч) доларів США.

Однак, встановити обставини щодо того, які саме конкретні дії мав вчинити відповідач за дорученням позивача, а так само встановити та перевірити доводи позивача щодо порушення відповідачем умов договору доручення, суд позбавлений можливості, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останнім обставини в розпорядження суду не надано, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та поясненнях позивача. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 3222,66 доларів США.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа. зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом.

Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність незаконних дій або бездіяльності відповідача, якими б ОСОБА_1 завдано моральних страждань.

Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12.13. 89,141, 259, 263, 264.265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення зобов`язання та стягнення грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Вінська Н. В.