Ухвала

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 297/2846/17

провадження № 61-8279ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бенянська сільська рада Берегівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року у складі судді Ільтьо І. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Джуга С. Д., Куштан Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бенянської сільської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Берегівської районної ради від 14 листопада 1990 року № 251 позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Берегівської районної ради видано паспорт на забудову земельної ділянки від 14 листопада 1990 року № 211, згідно якого позивачу надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 700 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних документів 14 листопада 1990 року районним архітектором Берегівської районної ради видано дозвіл на право виконання будівельних робіт на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Сусідня земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 - на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 26 червня 1997 року № 009297 серія І-ЗК, який було видано на підставі рішення двадцятої сесії Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року.

ОСОБА_1 зазначив, що з ним, як сумісним землекористувачем, не погоджено межі земельної ділянки при передачі її у власність ОСОБА_3 .

Крім того вважав, оспорюваний державний акт незаконним, оскільки таким посвідчено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,44 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при тому, що рішенням двадцятої сесії Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, на підставі якого було видано вищевказаний державний акт, ОСОБА_3 було передано у власність лише 0,35 га землі.

Враховуючи те, що оскаржуваний державний акт на право приватної власності на землю від 26 червня 1997 року № 009297 серія І-ЗК є похідним від оскаржуваного рішення двадцятої сесії Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року, то з огляду на приписи статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) захист прав та інтересів позивача має здійснюватися шляхом визнання недійсним зазначених рішення та державного акту.

Рішенням Берегівського районного суду від 11 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 26 червня 1997 року № 009297 серія І-ЗК. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 320,00 грн.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним державного акта суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належними доказами доведено, що батькові відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 фактично було передано у власність на 0,09 га більше землі, ніж він отримав на підставі рішення двадцятої сесії Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року. При цьому, згідно вищезазначеного спірного рішення сільської ради батькові позивача було передано у власність земельну ділянку площею 0,38 га, у той час, як з кадастрового плану земельної ділянки по фактичному користуванню убачається, що площа земельної ділянки становить 0,25 га. Таким чином, оскільки на час звернення з позовом користувачем земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , суд вважав, що оспорюваним державним актом на землю порушено його права.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Берегівського районного суду від 11 вересня 2018 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

11 травня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Берегівського районного суду від 11 вересня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Берегівського районного суду від 11 вересня 2018 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, посилаючись на отримання копії повного тексту постанови апеляційного суду 20 квітня 2020 року, на підтвердження чого надає копію конверта суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, а саме отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду лише 20 квітня 2020 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що судами не враховано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що технічна документація із землеустрою була виготовлена відповідачем всупереч вимог закону без узгодження меж із позивачем, як суміжним землевласником, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц.

Постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/43601/16-ц, на яку посилається заявник, ухвалена раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, а тому наведені в ній висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги.

Водночас заявник у касаційній скарзі зазначає, як підставу для перегляду судових рішень у касаційному порядку, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР», пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», пункту 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року № 15, пункту 7 Перехідних положень ЗК України.

Зазначені посилання не можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки Верховний Суд висловлював правову позицію щодо застосування пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» та пункту 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у подібних правовідносинах, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик