Справа № 191/655/20
Провадження № 2/191/236/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Бондаренко Г.В.

за участю секретаря Силкіної О.Г.

розглянувши згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй ОСОБА_1 , а також її малолітньому синові ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї виданої Раївською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області, Старостинським округом №7 від 25.02.2020 р № 149 в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_2 1984 р.н. - брат померлого чоловіка, вона ОСОБА_1 1985 р.н. та її син ОСОБА_3 2016 р.н.

Однак, ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено Акт про його не проживання в житловому приміщенні більше року сусідами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили.

Фактично відповідач не проживає у вказаному будинку більше п`яти років. З 06.12.2014 року між нею та братом відповідача ОСОБА_6 було укладено шлюб і з того часу в будинку проживали лише позивач з чоловіком та дитиною. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту її порушених прав.

Враховуючи вищенаведене, вважає що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому вона, як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном.

Просить визнати ОСОБА_2 1984 р.н. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_2 .

До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності та відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просять розглянути справи без участі представника, просять прийти рішення відповідно до чинного законодавства.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст.280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2020 року, серії НОМЕР_1 , посвідченого приватним нотаріусом Синельниківськго районного нотаріального округу, Дніпропетровської області Монич М.Ю., ОСОБА_1 є власником Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2020 року, серії НОМЕР_2 , посвідченого приватним нотаріусом Синельниківськго районного нотаріального округу, Дніпропетровської області Монич М.Ю., син позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки №149 від 25.02.2020, в.о. старости Новогнідського старостинського округу №7 Буханіст В.О. вбачається, що ОСОБА_2 , 1984 р.н. зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

В акті від 04.03.2020 року, який складений сусідами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначено, що ОСОБА_2 , не проживає за адресою АДРЕСА_1 , більше року.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України- член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням.

Із вищевикладеного вбачається, що відповідач дійсно не проживає більше року за адресою реєстрації без поважних причин, що створює перешкоди у здійсненні позивачем його права користування та розпоряджання належним йому майном, тому, суд, дослідивши матеріали справи, вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, встановленими, а позов підлягає задоволенню.

Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 391, 405, ЦК України, Законом України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10-13, 76-80, 189, 198, 200, 206, 259, 263-268, 280-284, 289 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком розташованим за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , судовий збір сплачений нею при поданні позову у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, якщо не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354 (строк на апеляційне оскарження), 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: Г. В. Бондаренко